Гудкайнд Террі

Третє Правило Чарівника, або Захисники Пастви

Террі Гудкайнд

ТРЕТЄ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА,

або

ЗАХИСНИКИ ПАСТВИ

©http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклад з російської

1

Шість жінок прокинулися одночасно.

Вони кричали уві сні, і луна їх криків ще дзвеніла в тісноті офіцерської каюти. Сестра Юлія чула в темряві важке дихання інших. Теж намагаючись віддихатися, вона різко сковтнула, і горло тут же пронизала гостра біль. З очей бризнули сльози. Вона змахнула їх і провела язиком по пересохлих губах, щоб не розтріскалися до крові.

У двері затарабанив матрос, але його крики здавалися сестрі Юлії лише віддаленим шумом. Вона навіть не намагалася вловити сенс окремих слів. Ця людина не мала для неї ніякого значення.

Піднявши тремтячу руку, вона звільнила свій Хань, квінтесенцію душі і життя, і направила його на масляну лампу, яка висіла під стелею. Гніт слухняно спалахнув, опромінивши каюту нерівним світлом, лампа погойдувалася в такт кораблю.

Інші сестри, оголені, як і сестра Юлія, втупилися в слабкий жовтий вогник, немов шукаючи в ньому порятунку — або, можливо, як підтвердження того, що вони ще живі і здатні бачити світло. Коли лампа спалахнула, по щоці Юлії повільно скотилася сльоза. Темнота душила її, і поки не загорілося світло, їй здавалося, що вона заживо похована в труні.

Простирадло під нею зім'ялося і було вологим від поту. Втім, від солоного морського повітря і бризок, летячих на палубу, на кораблі і так все було мокрим.

Юлія вже забула, що таке сухий одяг і суха постіль. Вона ненавиділа цей корабель, цю вічну вогкість, мерзенний сморід і постійну хитавицю, від якої її безперервно нудило.

Але принаймні ненависть — ознака того, що вона жива. Сестра Юлія проковтнула гірку слину і скривилася від огиди.

Потім вона змахнула з він гарячі краплі і піднесла руку до очей. На кінчиках пальців блищала кров. Немов підбадьорені її прикладом, інші сестри з побоюванням зробили те ж саме. Обличчя у всіх були подряпані до крові наслідок відчайдушних, хоча і непотрібних спроб розкрити пальцями повіки в марному прагненні втекти зі сну, який не був сном.

Зусиллям волі Юлія спробувала прогнати туман в голові. Зрештою, це міг бути звичайний кошмар.

Змусивши себе відвести погляд від вогника, вона подивилася на інших сестер. Сестра Тові сиділа, підібгавши ноги, на ліжку біля протилежної стіни. Товсті складки жиру на її боках обвисли, а на зморшкуватому лиці застиг похмурий вираз. Завжди гладко зачесане сиве волосся сестри Цецилії, що сиділа на сусідньому ліжку, стирчало в різні боки, а незмінну посмішку змінила гримаса жаху на мертвненно-блідому обличчі. Сівши, Юлія заглянула на верхню койку. Сестра Ерміна, не така стара, як Тові з Цецилією і ще цілком приваблива, здавалася абсолютно розгубленою. Вона зазвичай добре володіла собою, але зараз її пальці тремтіли, коли вона стирала кров з повік.

Через прохід від них над Тові з Цецилією сиділи дві наймолодші і самі впевнені в собі сестри. Ніжну шкіру щік сестри Ніккі вкривали глибокі кровоточачі подряпини. Світле волосся прилипло до її спітнілого, залитого сльозами і кров'ю лиця. Красуня Мерісса судорожно стискала на грудях ковдру — не зі скромності, а від жаху. Її довге темне волосся перетворилися в спутаний клубок.

Інші сестри були старші за них і володіли великою силою, загартованою досвідом, але Ніккі з Меріссою були наділені тим рідкісним внутрішнім даром, яким не може забезпечити ніякої досвід. Їх проникливість не могли обдурити ласкаві усмішки і м'яке обходження Цецилії або Тові. Незважаючи на свою юність і самовпевненість, обидві відмінно знали, що Цецилія, Тові, Ерміна, не кажучи вже про саму Юлію, здатні буквально розтерзати їх на частини, шматок за шматком, варто їм лише захотіти. Втім, це не применшувало майстерності Ніккі або Мерісси. У своєму роді вони були одними з найвидатніших жінок, які коли-небудь народжувалися на світ, — але Володар обрав Меріссу і Ніккі перш за все через їх невгамовне бажання завжди бути першими.

Найбільше сестру Юлію потряс вираз неприкритого жаху на обличчі Мерісси. У Палаці пророків не було нікого холоднокровніше, безпощадніше і невблаганніше сестри Мерісси. Її серце було шматком чорного льоду.

Юлія знала Меріссу майже сто сімдесят років і не могла пригадати, щоб вона заплакала хоча б раз. Тепер же Мерісса жалібно хлипала.

Розгубленість супутниць надала сестрі Юлії сил. Частково вона була нею навіть задоволена: це зайвий раз доводило, що вона серед них головна і сильніша їх усіх.

В каюту продовжували стукати, бажаючи дізнатися, в чому справа і чому вони кричали.

Юлія звернула свій гнів на того, хто стояв за дверима.

— Залиш нас! Якщо знадобишся, тебе покличуть! Почулися прокляття матроса, збігаючого по трапу, і тепер тишу порушував тільки скрип снастей нагорі і тихі схлипування.

— Досить скиглити, Мерісса! — Гаркнула Юлія. Мерісса подивилася на неї повними жаху темними очима.

— Такого, як в цей раз, ще не було. — Тові з Цецилією кивками висловили повну з нею згоду. — Я виконала його доручення. Навіщо ж він це зробив? Я його не підводила!

— Якби ми його підвели, — сказала Юлія, — то зараз були б там, з сестрою Ліліаною. Ерміна кинула на неї здивований погляд.

— Ти теж її бачила? — Вона була…

— Я її бачила, — кивнула Юлія, намагаючись за нарочито недбалим тоном заховати власний жах.

Сестра Ніккі відкинула з лоба мокре волосся.

— Сестра Ліліана не виправдала надій Володаря, — тихо прошепотіла вона.

Сестра Мерісса, яка вже трохи прийшла до тями, сказала з холодним презирством:

— І тепер буде розплачуватися за невдачу. — В голосі її звучала зимова холоднеча. — Вічно. — Мерісса рідко проявляла свої почуття, її обличчя, як правило, залишалося незворушним, але зараз воно скривилося від гніву. — Вона не послухалася твого наказу, сестра Юлія, і наказу Володаря. Вона зруйнувала наші плани. У всьому винна вона.

Ліліана дійсно не виправдала надій Володаря. Якби не вона, вони б тепер не стирчали на цій проклятій посудині. При думці про її самовпевненість лице Юлії стемніло. Ліліана хотіла привласнити всю славу собі. І отримала по заслугах… Згадавши видовище її мук, Юлія нервово сковтнула і на цей раз навіть не звернула уваги на біль в пересохлому горлі.

— Але як же бути нам? — Запитала Цецилія. До неї вже повернулася її звичайна посмішка, хоча в даний момент вона скоріше була винуватою, ніж радісною. — Чи повинні ми робити те… що велить ця людина?

Юлія провели по обличчю долонею. Якщо те, що відбувається, — реальне, якщо те, що вона бачила, дійсно відбулося, у них немає часу на роздуми. І все ж це міг бути всього лише звичайний кошмар. До сих пір ніхто, крім самого Володаря, не з'являвся їй у снах, які не були снами. Отже, мабуть, це всього лише нічний кошмар. Юлія провела поглядом таргана під стелею і раптово усвідомила, що саме сказала Цецилія.

— «Ця людина»? Ти бачила не Володаря? Ти бачила людину?

Цецилія здригнулася:

— Джегана.

Тові мимоволі підняла руку до губ, щоб поцілувати кільце на пальці — древній жест благання про допомогу, звернений до Творця. Стара звичка, ще з часів послушництва. Будь-яка сестра звикає робити це щоранку, у спокійні часи і в часи випробувань. Сестра Світла символічно заручена з Творцем, і, цілуючи кільце, вона як би підтверджує це.

Але тепер, після того як вони змінили Творцеві, важко сказати, до чого призведе цей ритуал. Забобони кажуть, ніби та, що віддала душу Володареві і стала Сестрою Тьми, приречена на смерть, якщо поцілує кільце. Неясно, правда, чи викличе це гнів Творця, але немає ніяких сумнівів, що Володаря розлютить.

В останню мить Тові збагнула, ЩО вона робить, і різко опустила руку.

— І ви теж бачили Джегана? — Юлія по черзі глянула на сестер, і кожна ствердно кивнула у відповідь. Слабка надія зажевріла в ній. — Отже, ми бачили імператора. Само по собі це нічого не значить. Він говорив що-небудь? нахилилася сестра Юлія до Тові.

Тові підтягнула ковдру до самого підборіддя.

— Ми були там, як завжди, коли нас закликає Володар. Ми сиділи півколом, голі, як звичайно. Але прийшов не Повелитель, а Джеган.

З ліжка Ерміни долинув тихий схлип.

— Тихо! — Юлія знов повернулася до тремтячої всім тілом Тові. — Але що він сказав? Які саме слова вимовив?

Тові опустила погляд.

— Він сказав, що відтепер наші душі належать йому. Він сказав, що ми тепер його власність і живі лише тому, що така його воля. Він сказав, що ми повинні негайно з'явитися до нього, інакше позаздримо сестрі Ліліані. Вона підняла голову і подивилася прямо в очі Юлії. — Він сказав, що ми пошкодуємо, якщо змусимо його чекати. — На віях Тові блиснули сльози. — А потім він дав мені відчути ненадовго, всього на мить, що значить не догодити йому.

Юлія похолола і раптом усвідомила, що сама тягне на себе ковдру вище.

Лише великим зусиллям волі їй вдалося змусити себе не злякатися.

— Ерміна?

Ерміна кивнула в знак того, що бачила те ж саме.

— Цецилія?

Знову кивок.

Юлія глянула на двох сестер, що сиділи на верхніх ліжках навпроти неї. До них, судячи з усього, вже повернулося самовладання.

— Ну? Ви теж чули ці ж слова?

— Так, — сказала Ніккі.

— Все було саме так, — рівним тоном підтвердила Мерісса. — Клянуся, це через Ліліану.

— Можливо, Володар був нами незадоволений, — припустила Цецилія, — і віддав нас імператору, щоб ми служили йому, поки не повернемо собі милість Володаря.

Мерісса випросталась. Очі її були вікном у її серце з чорного льоду.

— Я принесла Володарю клятву вірності. І якщо ми повинні служити цьому грубому тирану заради того, щоб повернути милість нашого Володаря, я це зроблю. Я буду лизати йому п'яти, якщо буде потрібно. Юлія згадала, що перед тим, як покинути півколо в тому сні, який не був сном, Джеган наказав Меріссі встати. Потім він недбало простягнув руку, стиснув їй праву грудину сильними пальцями і стискав до тих пір, поки у Мерісси не підкосилися ноги. Юлія глянула на Меріссу і побачила у неї на правій грудині багряний синець.

Мерісса спокійно зустріла її погляд і навіть не зробила спроби прикритися.

— Імператор сказав, що ми пошкодуємо, якщо змусимо його чекати.

Юлія так само чула цей наказ. Джеган зробив те, на що був здатний тільки Володар. Але як він зміг проникнути в сон, який не сон? Проте він проник, і тільки це має значення. Це бачили вони усі. Значить, це не звичайний кошмар.

Маленький вогник надії стрімко танув, а замість нього в душу Юлії заповзав страх. Вона теж відчула на собі, до чого призведе непослух, і кров, яка до цих пір заливала їй очі, нагадувала про те, як відчайдушно, але марно вона намагалася ухилитися від уроку. Все було насправді, і кожна з них прекрасно знала про це. У них немає вибору. І не можна втрачати жодної секунди.

Юлія відчула у себе на грудях холодну цівку поту. Якщо вони запізняться…

Вона схопилася з ліжка.

— Розвертайте корабель! — Заволала вона, ривком відчинивши двері каюти. Негайно повертайте назад!

В коридорі не було ні душі. Вона кинулася до трапу, викрикуючи знову і знову цю фразу на бігу.

Решта сестер вибігли за нею, стукаючи в двері кожної каюти. Юлії не було діла до офіцерських кают. Курс корабля визначає шкіпер, і він віддає накази матросам.

На палубі було темно, світанок ще не настав. Над чорним морем нависали свинцеві хмари. Мерехтлива піна перелітала через фальшборт, коли корабель заривався носом в хвилю, немов пірнав в бездонну чорнильницю. Решта сестер висипали на палубу слідом за Юлією.

— Повертайте корабель! — Крикнула Юлія якомусь босому моряку. Він подивився на неї в німому здивуванні, і вона, вивергаючи прокляття, помчала до містка. П'ять інших сестер бігли за нею по п'ятах, ковзаючи по мокрій палубі.

Притримуючи на грудях відвороти плаща, шкіпер нахилився глянути, що за шум.

Люк біля його ніг був відкритий, і звідти лилося світло, висвітлюючи чотирьох матросів біля румпеля. Побачивши сестер, вони здивовано витріщились на них.

Юлія зупинилася і, навіть не встигнувши перевести подих, крикнула:

— В чому справа, ви, пустоголові лантухи? Ви що, не чули? Я сказала — повертайте корабель!

Тільки тут вона збагнула, чому матроси так дивляться на них: у поспіху сестри забули одягнутися. Мерісса встала поряд з Юлією і випросталась так гордовито, немов на ній було її краще плаття.

— Так-так, — сказав один з матросів, нишпорячи очима по її оголеному тілі.

— Схоже, дамочки вирішили з нами злегка погратися.

Мерісса кинула на нього крижаний погляд:

— Що моє, то моє, і більше нічиє. Дивитися не варто, якщо я того не бажаю.

Прибери очі від мого тіла, інакше втратиш їх.

Якби матрос володів чарівним даром, він, як Юлія, побачив би, що повітря навколо Мерісси згустилося і почав потріскувати. Але команда вважала, що капітан узяв на борт багатих аристократок, охочих подивитися далекі краї.

Ніхто з матросів не знав, хто такі насправді ці шість жінок, — тільки капітану Блейку було відомо, що вони сестри Світла, але Юлія наказала йому тримати язик за зубами.

На слова Мерісси матрос відповів недвозначним рухом стегон.

— Не корч із себе неторкану, дитинко. Ви б не з'явилися сюди в такому вигляді, не будь у вас на думці те саме, що й у нас.

Повітря навколо Мерісси завібрувало, і матроські штани забарвилися кров'ю.

Скрикнувши від болю, хлопець глянув вниз, і очі його стали скаженими. Вихопивши з піхов кинджал, він рвонувся вперед з явним наміром вбити чарівницю.

Повні губи Мерісси скривилися в холодній усмішці.

— Ти, смердючий мерзотник, — пробурмотіла вона собі під ніс. — Віддаю тебе в обійми мого Володаря.

Тіло матроса тріснуло, як перезріла диня. Порив вітру жбурнув за борт криваві шматки, і вони з тихим сплеском зникли в темних хвилях. Лише червоний слід залишився на палубі. Решта матросів застигли як статуї з витріщеними очима.

— Дивитися тільки на наші обличчя! — Прошипіла Мерісса. — І нікуди більше.

Моряки мовчки закивали — вони були надто приголомшені, щоб вимовити хоч слово. Погляд одного з них мимоволі ковзнув По тілу Мерісси. Усвідомивши це, матрос в жаху почав вибачатися, але було пізно. Невидимий промінь, гострий як бойова сокира, вдарив йому по очах, після чого матрос полетів за борт, як і його приятель.

— Мерісса, — тихо сказала Юлія, — досить. Я думаю, вони засвоїли урок.

Відповіддю їй був крижаний погляд, затуманений магією.

— Я не дозволю їх очам брати те, що їм не належить.

Юлія підняла брову.

— Без цього наброду ми не зможемо повернутися. Ти не забула, що ми поспішаємо?

Мерісса глянула на моряків, як на черв'яків у неї під ногами.

— Ти права, сестра. Ми повинні швидше повернутися.

Обернувшись, Юлія побачила, що в неї за спиною стоїть капітан Блейк, розкривши від здивування рот.

— Повертайте назад, капітане, — наказала Юлія. — І поспішіть.

Капітан ковзнув поглядом по обличчях жінок і облизав пересохлі губи.

— Ви хочете повернутися? Чому? — Юлія ткнула в нього пальцем.

— Вам добре заплатили, капітан, за те, щоб ви доставили нас туди, куди ми скажемо. Питання такого роду не входять в умови угоди, і якщо ви порушите договір, то ризикуєте виявити, що я не настільки милостива, як Мерісса. Я не маю звички дарувати швидку смерть. А тепер — розвертайте корабель!

Капітан Блейк негайно приступив до справи. Запахнув щільніше плащ, він грізно оглянув свою команду.

— А ну, по місцях, банда нероб! — І звернувся до шкіпера:

— Містер Демпсі, ми лягаємо на зворотний курс. — Шкіпер, здавалося, закам'янів. Негайно, містер Демпсі!

Зірвавши з голови м'ятий капелюх, капітан Блейк схилився в поклоні перед Юлією, ретельно уникаючи дивитися куди б то не було, окрім її лиця.

— Як вам буде завгодно, сестра. Повертаємося в Старий Світ.

— Ведіть корабель найкоротшим курсом, капітане. Час дорогий.

Капітан зім'яв капелюха в руці.

— Прямо? Але нас зупинить великий бар'єр! — Він, схаменувшись, знизив тон. — Це неможливо. Ми всі загинемо.

Юлія притиснула долоню до живота. Його палило зсередини як вогнем.

— Великий бар'єр зник, капітане. Він для вас більше не перешкода. Пливіть найкоротшим шляхом. Капітан продовжував м'яти капелюх в руках.

— Великий бар'єр зник? Цього не може бути! Чому ви вирішили, що…

Юлія нахилилася до нього:

— Ви знову задаєте питання?

— Ні, сестра! Зрозуміло! Якщо ви говорите, що бар'єру більше не існує, значить, так воно і є. І хоча я не уявляю, як могло статися те, чого статися не може, я розумію, що не моя справа — задавати питання. Отже, найкоротшим шляхом. — Капітан провів зім'ятим капелюхом по губах.

— Хай захистить нас милостивий Творець, — пробурмотів він, повертаючись до шкіпера. — Ліво руля, містер Демпсі!

Шкіпер подивився вниз, на рульового.

— Ми вже повертаємо, капітане.

— Не сперечайтеся зі мною, інакше я примушу вас добиратися до землі вплав!

— Слухаю, капітане. По місцях! — Закричав штурман матросам, які вже перекидали вітрила для маневру. — Приготуватися до повороту!

Юлія кинула погляд на матросів, які раз у раз поглядали на неї через плече.

— У сестер Світла є очі і на потилиці, панове. Не варто дивитися куди не треба, інакше це буде останнє, що ви побачите в своєму житті.

Моряки дружно закивали і більше не озиралися. Уже в каюті Тові сказала, кутаючись у простирадло:

— Давненько на мене не дивилися такими очима. — Вона усміхнулася і, глянувши на Ніккі з Меріссою, додала:

— Ловіть захоплення чоловіків, поки ви ще гідні його.

Мерісса зняла свою сукню зі скрині в кутку каюти.

— На тебе ніхто не глянув.

Цецилія посміхнулася їй ласкавою, материнською посмішкою.

— Ми розуміємо, сестра. Я думаю, сестра Тові хотіла сказати, що зараз ми не захищені магією Палацу пророків і, отже, починаємо старіти, як звичайні люди.

Твоя юність буде куди коротшою, ніж була наша.

Мерісса випросталася, наче її вжалили.

— Коли ми повернемо собі почесне місце біля Володаря, я зможу зберегти те, що в мене є.

Тові втупилася кудись удалину. Погляд у неї був якимось дивним — і дуже небезпечним.

— А я хочу отримати назад те, що в мене було колись.

Ерміна звалилася на своє ліжко.

— Це все Ліліана! Якби не вона, нам взагалі не довелося б покидати Палац. Якби не вона, Володар не дав би Джегану владу над нами. Якби не вона, ми б не втратили прихильності нашого Володаря!

Запанувало мовчання. Потім вони почали одягатися, намагаючись якомога менше торкатися одна одну.

Мерісса просунула голову в комір сорочки.

— Я зроблю все, що потрібно, і знову завоюю його прихильність. Я дала клятву і хочу отримати обіцяну нагороду. — Вона подивилася на Тові. — І я твердо маю намір зберегти молодість.

— Нам всім цього хочеться, сестра, — зауважила Цецилія, надягаючи через голову просте коричневе плаття. — Але зараз Володар бажає, щоб ми служили цій людині, Джегану.

— Невже? — Запитала Юлія.

Мерісса хмикнула і, порившись в скрині, дістала звідти свою яскраво-червону сукню.

— А чому ж тоді він віддав нас йому? — Юлія підняла брову.

— Віддав? Ти в цьому впевнена? А мені здається, що все набагато складніше, Я думаю, імператор Джеган діє з власної волі.

Сестри перестали одягатися і мовчки втупилися в неї.

— Ти хочеш сказати, він наважився кинути виклик Володарю? — Запитала Ніккі. — Через своє честолюбство?

Юлія постукала пальцем їй по голові.

— Подумай як слід. Володар не з'явився нам у сні, який не є сном. Такого ще не траплялося. Ніколи. Замість нього прийшов Джеган. Навіть якщо Володар нами незадоволений і у вигляді покарання хоче, щоб ми послужили Джегану, чи не здається тобі, що він тоді особисто віддав би наказ і сказав про своє невдоволення? Ні, я не вірю, що така воля Володаря. Готова побитися об заклад, це справа рук самого Джегана.

Ерміна різко підхопила своє блакитне плаття. Воно було трохи світліше, ніж плаття Юлії, але не менш дороге.

— І все одно — Ліліана накликала на нас ці нещастя!

Легка усмішка торкнула губи Юлії.

— Справді? Так, Ліліана була жадібною. Але, гадаю, Володар і хотів використати її жадібність, тільки вона не виправдала його сподівань. — Усмішка зникла з її обличчя. — Ні, в усьому іншому вона не винна.

Ніккі, затягуючи шнурівку свого чорного плаття, завмерла.

— Ну звичайно! Цей хлопчисько!

— Хлопчисько? — Юлія повільно похитала головою. — «Хлопчисько» не зміг би зруйнувати бар'єр. «Хлопчиську» не вдалося б зруйнувати плани, які ми виношували протягом багатьох років. Ми всі знаємо, хто він такий, ми всі читали пророцтва. — Юлія уважно оглянула всіх сестер по черзі. — Ми потрапили в небезпечне становище. Нам доведеться попрацювати, щоб відновити владу Володаря в цьому світі, інакше, коли Джеган награється з нами, а потім вб'є нас, ми опинимося в підземному світі, не виконавши клятви і не виправдавши надій Володаря. І ось тоді Володар вже точно буде нами дуже незадоволений, і в порівнянні з його карою те, що нам продемонстрував Джеган, здасться любовною ласкою.

Повисло мовчання. Тишу порушував тільки скрип снастей і обшивки. Сестри обмірковували своє становище. Вони мчали назад, щоб стати слугами людини, яка, коли потреба в них відпаде, позбудеться їх без найменших вагань. А нагорода? Про нагороди і говорити не доводиться! І все ж ні одна з сестер не була готова навіть подумати про те, щоб кинути йому виклик.

— Хлопчисько чи ні, але в усьому винен він. — На вилицях Мерісси заграли жовна. — Як згадаю, що він був цілком у моїй владі… Треба було вбити його, коли у нас була така можливість.

— Ліліана теж думала вбити Річарда і забрати його дар собі, — сказала Юлія. — Але вона не впоралася з ним. І загинула сама, пронизана цим його жахливим мечем. Ми повинні бути розумнішими — і тоді його сила дістанеться нам, а душа — Володарю. Ерміна змахнула сльозу з він.

— А поки що — невже немає способу уникнути необхідності повертатися?..

— І довго, по-твоєму, ми зможемо не спати? — Різко кинула їй Юлія. Pано чи пізно доведеться заснути — і що тоді? Джеган переконливо довів, що здатний дістатися до нас де завгодно.

Акуратно застібаючи гудзики на сукні, Мерісса пробурмотіла:

— Ми зробимо, що повинні, але це не означає, що нам заборонено користуватися мізками.

Юлія задумливо насупилася. Потім вона підняла голову і сухо посміхнулася.

— Імператор Джеган може вважати, що отримає нас по першому своєму бажанню, але ми чимало прожили на цьому світі. Можливо, якщо ми скористаємося нашим розумом і досвідом, то будемо не настільки вже легкою здобиччю, як він вважає?

Очі Тові злобно блиснули.

— Так, — прошипіла вона. — Ми дійсно прожили довге життя і навчилися ловити диких кабанів і потрошити їх, поки вони кричать.

Ніккі розгладила складки на спідниці.

— Потрошити свиней — хороше задоволення, але імператор Джеган — не причина, а наслідок, Не варто витрачати гнів і на Ліліану. Вона була просто жадібною дурепою. Тільки одна людина винна у всіх наших нещастях — він накликав їх на нашу голову і повинен за це відповісти.

— Мудро сказано, сестра, — кивнула Юлія. Мерісса з відсутнім виглядом торкнулася пальцями синців на грудях.

— Я скупаюся в крові цього юнака. — Її очі затуманились, знову відкривши вікно в серце з чорного льоду. — І змушу його на це дивитися.

Юлія кивнула, стиснувши кулаки.

— Шукач накликав на нас багато лих. Клянусь, він заплатить за це своїм даром, своїм життям, своєю душею.

2

Річард якраз відправив в рот повну ложку пряного супу, коли почув низький загрозливий рик. Насупившись, він глянув на Гратча. Величезні очі гара горіли холодним зеленим вогнем. Їх погляд був спрямований у темряву між колон, розташованих внизу широких сходів. Губи гара піднялися, оголивши великі ікла. Схаменувшись, що сидить з повним ротом, Річард проковтнув суп.

Клекотливе гарчання Гратча ставало все голоснішим. Воно нагадувало скрегіт залізних воріт, які відкривають вперше за сотню років.

Річард перевів погляд на пані Сандерхолт. Пані Сандерхолт, головна куховарка Палацу сповідниць, все ще відчувала себе незатишно в компанії Гратча і не дуже-то вірила запевненням Річарда, що гар не образить і мухи. Зловісне гарчання лише зміцнило її у власній думці з цього приводу. Пані Сандерхолт принесла Річарду свіжоспеченого хліба і миску смачного пряного супу.

Вона збиралася посидіти з ним поруч на східцях і поговорити про Келен, але тут прилетів Гратч. Втім, незважаючи на те що вона побоювалася гара, Річарду все ж вдалося вмовити її не йти.

Почувши ім'я Келен, Гратч теж зацікавився бесідою. Разом із драконячим зубом Річард повісив йому на шию локон її волосся, сказавши, що вони з Келен люблять один одного і вона теж хоче дружити з Гратчем, як Річард. Отже, цікавий гар нагострив вуха і, сівши поруч, приготувався слухати. Але не встиг Річард розкуштувати суп, а пані Сандерхолт почати бесіду, як гар несподівано насторожився. Тепер він з грізною увагою стежив за чимось таким, чого Річард не бачив.

— Що це з ним? — Прошепотіла пані Сандерхолт.

— Не знаю, — знизав плечима Річард. Пані Сандерхолт стривожено насупилася, і він постарався посміхнутися якомога безпечніше. — Мабуть, побачив кролика або щура. Гари — прекрасні мисливці, у них найгостріший зір, і вони відмінно бачать у темряві. — Вираз обличчя пані Сандерхолт не змінився, і Річард додав:

— Людей він не їсть. І ніколи нікого не образить. Не хвилюйтеся, пані Сандерхолт, все добре. Правда, все добре. — Він подивився на гара і тихенько шепнув:

— Гратч, перестань гарчати. Ти її лякаєш.

— Річард, — пані Сандерхолт присунулася ближче, — гари — небезпечні звірі.

Це не ручні звірятка. Їм не можна довіряти.

— Гратч дійсно не ручне звірятко, — кивнув Річард. — Він мій друг.

Я підібрав його, коли він був ще крихітним малюком. Він ласкавий, як кошеня.

Пані Сандерхолт недовірливо посміхнулася.

— Ну, Річард, раз ти так кажеш… — Раптово очі її розширилися. Адже він не розуміє того, що я кажу, правда?

— Важко сказати, — зізнався Річард. — Іноді він розуміє більше, ніж я міг би подумати.

Гратч, здавалося, не звертав на них жодної уваги. Він завмер і весь напружився, відчувши або побачивши щось таке, що йому дуже не подобалося. Річард подумав, що він вже чув колись таке гарчання Гратча, але не міг пригадати, коли саме і за яких обставин. Він напружив пам'ять, але спогади вислизали.

— Гратч? — Річард вхопив гара за могутню лапу. — Гратч, в чому справа?

Гар, нерухомий немов скеля, здавалося, навіть не відчув доторку. З тих пір як він виріс, вогонь в його зелених очах став яскравішим, але ніколи ще вони не горіли настільки лютим полум'ям.

Річард уважно придивився в тінь, туди, куди був спрямований погляд смарагдових зіниць гара, але не побачив нічого незвичайного. Ні в колонах біля підніжжя сходів, ні біля стін палацу не було ні душі. Напевно, все-таки кролик, вирішив нарешті Річард. Гратч обожнює кроликів.

Настав світанок, тільки-тільки починало розвиднюватися; хмари на сході порожевіли, і зірки меркнули одна за одною. З першим променем сонця подув легкий вітерець, для зими незвично теплий. Вітерець куйовдив шерсть гара і тріпав чорний капюшон плаща мрісвіза, який Річард накинув на плечі.

Коли Річард був у Старому світі у сестер Світла, його потягнуло в Хагенський ліс, де мешкали мрісвізи — злісні створіння, схожі наполовину на людину, наполовину — на ящірку. Після того як Річард бився з одним з них і вбив його, він виявив, що плащ мрісвіза володіє дивовижною властивістю повністю зливатися з навколишнім середовищем — настільки, що, якщо загорнутися в нього і зосередитися, можна стати в прямому сенсі слова невидимим. Крім того, плащ не дозволяв тим, хто наділений даром, відчути присутність того, на кому він надітий.

Проте з якоїсь невідомої причини дар, яким володів Річард, дозволяв йому відчувати мрісвізів — і ця особливість врятувала Річарду життя в Хагенському лісі.

Втім, у цю хвилину Річарду неохота було дошукуватися до причин гарчання Гратча. Гіркота втрати, біль від думки, що він втратив кохану, зникли вчора немов за помахом чарівної палички, коли з'ясувалося, що страта була всього лише обманом і Келен жива. Вони провели удвох цілу ніч в якомусь дивному місці між світами, і сьогодні Річард був на сьомому небі від щастя. Він раз у раз ловив себе на тому, що посміхається на всі зуби, сам того не помічаючи, і навіть настирливе гарчання Гратча не могло зіпсувати йому настрою.

Втім, якщо цей скрипучий рик лише злегка відволікав Річарда, то пані Сандерхолт від нього кидало в дрож. Вона злякано загорталась в шаль і від страху не могла вимовити ні слова.

— Гратч, вгамуйся, — сказав йому Річард. — Ти щойно з'їв баранячу ногу і півбуханки хліба. Ти ще не міг зголодніти.

Гратч як і раніше виглядав щось за колонами в темряві, але його рик змінився низьким бурчанням, наче він намагався виконати наказ.

Річард ще раз окинув поглядом лежаче перед ним місто. Пані Сандерхолт з'явилася трохи невчасно. Він саме збирався знайти коня і відправитися назустріч Келен і Зедду, який був його дідом і одночасно другом — старим, з самого дитинства. Річарду не терпілося швидше побачити Келен, і він сильно скучив за Зеддом. Правда, розлучилися вони всього три місяці тому, але Річарду здавалося, що минули роки. Крім того, Зедд був Чарівником першого рангу, і Річарду, який за останній час дізнався про себе чимало нового і цікавого, було необхідно багато про що з ним поговорити. Але пані Сандерхолт принесла суп і свіжий хліб, а Річард був голодний.

Він перевів погляд на блискучі стіни з темного каменю, на бастіони, мости і вежі величезного замку Чарівника, розташованого на гірському схилі. На тлі гори замок нагадував гігантську похмуру інкрустацію і чомусь здавався живим — він немов спостерігав за Річардом з висоти. До його темних стін від міста вилася широка дорога. Вона перетинала міст, який на відстані виглядав вузьким і крихким але тільки на відстані, — потім йшла у ворота і зникала в чорних надрах замка. Різних залів і кімнат там, напевно, було не менше тисячі — правда, за умови, що вони там справді були. Здригнувшись під холодним кам'яним поглядом замку, Річард щільніше закутався в плащ і відвів погляд.

В цьому місті, Ейдіндрілі, в палаці сповідниць виросла Келен. Тут вона прожила майже все життя — до минулого літа, коли перейшла кордон Вестланда, щоб відшукати Зедда, і зустріла там його, Річарда.

А в замку Чарівника виріс Зедд — і жив там до того дня, коли покинув Серединні Землі. Це сталося задовго до того, як народився Річард. Келен розповідала йому, що коли вона вчилася, то проводила досить багато часу в замку. У її розповідях замок не виглядав похмурим — але зараз, наяву, він здавався Річарду страхітливим.

Втім, усмішка повернулася до нього, коли він уявив собі Келен маленькою дівчинкою, ученицею сповідниць, яка стрімголов носиться по залах палацу або чинно крокує коридорами замку серед чарівників і жителів міста.

Але Ейдіндріл упав під натиском Імперського Ордена і перестав бути вільним містом, осередком влади Серединних Земель.

За допомогою магії Зедд створив ілюзію того, що Келен стратили, а сам разом з нею втік з Ейдіндріла, користуючись тим, що всі були впевнені, ніби Мати-сповідниця мертва. Пані Сандерхолт знала Келен з самого її народження і була щаслива до божевілля, коли Річард сказав їй, що Келен жива і здорова.

Продовжуючи усміхатися, Річард запитав:

— А якою була Келен в дитинстві? Пані Сандерхолт задумливо подивилася вдалину і теж посміхнулася.

— Вона завжди була дуже серйозною — і разом з тим найчарівнішою дівчинкою з усіх, що я бачила. Вже в дитинстві вона мала не тільки магічний дар, але й сильний характер. Ніхто не здивувався, коли вона стала Матір'ю-сповідницею. Хоча Келен притаманне прагнення діяти переконанням, а не силою, той, хто насмілювався суперечити їй без достатніх підстав, швидко переконувався в тому, що цій дівчині не позичати твердості. Я не знаю іншої сповідниці, яка була б так віддана народу Серединних Земель, і завжди вважала, що для мене велика честь бути з нею знайомою. — Пані Сандерхолт тихенько засміялася. — Втім, це не завадило мені якось раз покарати її, коли вона без дозволу потягла щойно засмажену качку!

Річард посміхнувся в передчутті розповідей про витівки Келен.

— І ви не побоялися карати сповідницю, нехай вона і була ще маленькою?

— Ні, — посміхнулася пані Сандерхолт. — І якщо б я цього не зробила, її мати просто вказала б мені на двері. Слугам недвозначно було сказано, що з дівчинкою слід поводитися шанобливо, але досить твердо.

— А вона плакала? — Поцікавився Річард і відламав собі ще хліба. Хліб був чудовий — рум'яна кірочка апетитно хрумтіла на зубах.

— Ні. Вона здивувалася. Келен вважала, що не зробила нічого поганого, і почала пояснювати. Виявляється, біля воріт вона побачила якусь жінку з двома дітьми — звичайну жебрачку, виглядаючу, кого б розжалобити. Вона повідала Келен сумну історію про те, що її діти голодують, і попросила у неї кілька золотих монет, щоб купити їм їжі. Келен веліла їй почекати, а сама відправилася на кухню і взяла качку, розсудливо розсудивши, що це найшвидший спосіб врятувати дітей від голодної смерті. Келен відвела їх, — забинтованою рукою пані Сандерхолт махнула кудись вліво, — он туди, за куточок, і нагодувала качкою. А жебрачка, побачивши це, розлютилася і обізвала Келен жаднюгою, у якій палац ломиться від золота, а їй шкода пари монет. — Пані Сандерхолт помовчала, а потім продовжувала; — Поки Келен розповідала мені цю історію, патруль Внутрішньої гвардії приволік на кухню ту жінку разом з її діточками: гвардійці бачили, як жебрачка кричала на Келен. У цей час з'явилася мати Келен, бажаючи дізнатися, що за шум, і жебрачка, і без того налякана гвардійцями, моментально затихла, опинившись віч-на-віч з самою Матір'ю-сповідницею.

Мати Кален вислухала спочатку її, потім дочку, а потім сказала Келен, що якщо ти вирішив комусь допомогти, значить, береш на себе відповідальність за цю людину, і твій обов'язок — довести справу до кінця. В результаті весь наступний день Келен провела в Королівському Ряді, а гвардійці тягали за нею жебрачку: Келен шукала, куди б її прилаштувати. Але їй не пощастило: кожен знав, що ця жінка — відчайдушна ледарка.

Я відчувала себе винуватою за те, що покарала Келен, навіть не вислухавши її. В одному палаці у мене була подруга, теж старша кухарка, жінка дуже рішуча. Я помчала до неї й умовила взяти на роботу цю жебрачку.

Келен про це ніколи і не дізналася. Жебрачка пропрацювала там досить довго, але до палацу сповідниць з тих пір боялася навіть наблизитися. Її молодший син, коли виріс, вступив до Внутрішньої гвардії. Минулого літа, коли д'харіанці взяли Ейдіндріл, він був поранений і через тиждень помер.

Річард співчутливо кивав, слухаючи розповідь пані Сандерхолт. Він теж бився з д'харіанцями і врешті-решт знищив їх правителя, Даркена Рала.

Річард, як і раніше переживав, що був зачатий цією жорстокою людиною, але провини за те, що він його син, більше не відчував. Він розумів, що злочини батьків не падають на дітей, а його мати, звичайно ж, не винна, що Даркен Рал її згвалтував. Від цього Джордж Сайфер не став любити її менше, та й до Річарда ставився як до рідного сина. Річард теж любив вітчима, і ця любов не стала меншою, коли він дізнався, що Джордж Сайфер йому не батько.

Крім того, Річард теж був чарівником, тепер він це знав. Свій дар, магічну силу, що називалася Хань, він успадкував, з одного боку, від Зедда, діда по материнській лінії, а з іншого — від Даркена Рала, батька. І це поєднання зробило його магом, подібного якому не народжувалося ось вже тисячі років — він володів і Магією Приросту, і Магією Збитку. Знання Річарда про те, що значить бути магом, як і про магію взагалі, були незначні, але він не сумнівався, що Зедд допоможе йому, навчить оволодіти даром і використовувати його на благо людям.

Доївши хліб, Річард зауважив:

— Це саме така Келен, яку я знаю. Пані Сандерхолт кивнула.

— Вона завжди відчувала свою відповідальність за всіх, хто живе в Серединних Землях. Я знаю, її боляче ранить, що люди відвернулися від неї заради якогось золота!

— Далеко не всі, я впевнений, — заперечив Річард. — І все ж поки вам не слід нікому говорити, що вона жива. Заради безпеки Келен, заради її життя, ніхто не повинен знати правду.

— Я вже дала тобі слово мовчати, Річард. Але, чесно кажучи, я думаю, про неї вже всі забули. І якщо вони не отримають обіцяного золота, то скоро збунтуються.

— Так ось чому стільки народу зібралося біля палацу сповідниць?

Пані Сандерхолт кивнула.

— Вони вірять, що отримають обіцяне, тому що хтось з Імперського Ордена сказав їм про це. Правда, ця людина вже мертва, але їм все одно здається, що раз він сказав це вголос, то золото якимось чарівним чином стало належати їм. Так що якщо Орден не почне роздавати казну, люди вирішать штурмувати палац, щоб забрати те, що здається їм своїм.

— Не сумніваюся, що ця обіцянка була всього лише відволікаючим маневром і Орден не має наміру віддавати казну. Це їхня військова здобич, і вони будуть захищати палац.

— Напевно, ти правий. — Пані Сандерхолт задумливо подивилася вдалину. — І якщо вже на те пішло, мені самій неясно, що я до сих пір тут роблю? У мої наміри зовсім не входить стирчати тут і дивитися, як Орден буде розташовуватися у палацових кімнатах. І я не збираюся на них працювати. Мені теж пора виїхати звідси і пошукати роботу там, де люди ще вільні від цих мерзотників. І все ж я зі страхом це собі уявляю: адже я майже все життя прожила тут, у палаці сповідниць.

Річард відвів погляд від білої пишноти палацу і знову подивився на місто. Чи повинен він теж виїхати і залишити будинок, в якому покоління за поколінням жили сповідниці і маги, на розграбування Імперському Ордену? Але хіба він може самостійно щось зробити? До того ж Орден напевно вже розшукує його. Краще сховатися, поки вони ще не отямилися після загибелі Ради. Пані Сандерхолт може ще роздумувати, а йому то вже точно необхідно зникнути раніше, ніж Орден до нього добереться. Потрібно побачити Келен і Зедда.

Гратч знову загарчав, і це вивело Річарда з задуми. Він подивився на гара — той знову піднявся на лапи. Річард ще раз уважно глянув на колони внизу, але нічого підозрілого не виявив. Палац сповідниць стояв на пагорбі, підносячись над всім Ейдіндрілом, і з його висоти Річард міг бачити солдатів за стінами і на вулицях міста, але тут, в тихому внутрішньому дворику біля входу на кухню, нікого не було. Там, куди дивився Гратч, погляд Річарда не бачив нічого.

Річард встав, його пальці намацали руків'я меча. Він був вищим багатьох чоловіків, але гар височів над ним, як скеля. За мірками своїх родичів Гратч був ще чи не малюком, проте зріст його наближався до семи футів, а важив він удвічі більше Річарда. При цьому йому, щоб стати дорослим гаром, потрібно було підрости ще на цілий фут, а то й більше. Про природу і звички короткохвостих гарів Річард був обізнаний погано: він зустрічав їх нечасто, а коли зустрічав, то як правило, був змушений захищати своє життя. З Гратчем сталося те ж саме: щоб вижити, Річард убив його матір, а потім, так би мовити, усиновив сироту. Втім, через деякий час вони стали великими друзями.

М'язи під рожевою шкірою на животі і грудях гара напружилися вузлами. Він застиг нерухомо, злегка присівши на передні лапи і настороживши порослі довгою шерстю вуха. Навіть зголоднівши, Гратч, хапаючи здобич, не виявляв такої люті. Річард відчув, що у нього самого волосся ворушаться на голові.

Клянучи себе, що не може пригадати, за яких обставин Гратч поводився так само, Річард нарешті відкинув приємні думки про Келен і зі зростаючою тривогою зосередив всю увагу на тому, що відбувається.

Пані Сандерхолт схопилася і стояла тепер у нього за спиною, злякано переводячи погляд з Гратча на колони і назад. Худенька і тендітна на вигляд, вона не була боязкою, але Річард подумав, що, не будь її руки забинтовані, вона б зараз у розпачі їх заламувала — принаймні, вигляд у неї був такий, що вона вже на межі зриву.

Широкі сходи палацу раптово здалися Річарду пасткою. Занадто відкрите місце. Гострі сірі очі Шукача обмацували кожну тінь, кожну улоговинку і тріщину біля колон, біля стін, біля витончених бельведерів у внутрішньому дворику. Падав слабкий сніжок, сніжинки кружляли під поривами вітру, але більше — ніякого руху. Річард вдивлявся так пильно, що очам стало боляче, але не побачив нічого живого. Ні найменшої ознаки якоїсь загрози.

І все ж, хоча він нічого не побачив, відчуття небезпеки не покидало Річарда. Навпаки, воно стало ще сильніше — і не тому, що Гратч насторожився.

Тривога піднімалася звідкись зсередини, її джерелом був сам Хань Річарда.

Магія не раз попереджала його, коли інші почуття мовчали, і Річард вже звик довіряти цим попередженням.

Бажання бігти звідси, поки не пізно, охопило його. Потрібно їхати до Келен, і зайві складнощі йому зараз зовсім ні до чого. Знайти коня і швидко забратися звідси подобру-поздорову. Або, ще краще — втекти прямо зараз. А коня можна буде відшукати і потім.

Гратч приготувався до бою і розправив крила, готовий миттєво злетіти.

З його ощиреної пащі йшла пара, гарчання стало ще лютіше.

М'язи Річарда напружилися, дихання почастішало. Почуття небезпеки росло з кожною миттю.

— Пані Сандерхолт, — вимовив він, ковзаючи поглядом від однієї довгої тіні до іншої. — Може, вам піти всередину? Потім я повернуся, і ми з вами договор…

Слова застрягли у нього в горлі, коли він помітив швидкий рух між колонами — прозору тінь в повітрі, наче димок над багаттям. Річард придивився уважніше, не знаючи, чи дійсно він щось побачив, чи йому здалося. Але якщо очі його не обдурили — що ж це могло бути? Але скільки Річард ні вдивлявся, більше він нічого не бачив. Він вже майже переконав себе, що це всього лише сніг, взметенний поривом вітру, як раптом його осінило.

По спині в нього пробігла холодна цівка поту: тепер Річард згадав, коли чув таке ж гарчання Гратча. Рука його сама потягнулася до меча.

— Ідіть звідси, — різко пошепки наказав він пані Сандерхолт. — Негайно!

Зачувши дзвін витягнутого з піхов Меча Істини, вона не роздумуючи кинулася до дверей на кухню. Як вони тут з'явилися? Неможлива річ — і все ж Річард не сумнівався, що це саме вони. Він відчував їх.

— Потанцюй зі мною, Смерть. Я готовий, — прошепотів Річард, вже підкоряючись лютій магії, яка перетікала в нього з Меча Істини. Навіть ці слова належали не йому, а духам тих, хто володів мечем до нього. Вони були схожі на ранкову молитву, що означала, що ти можеш померти сьогодні і, поки живий, повинен зробити все, що в твоїх силах.

Але коли Річард вимовив їх, він зрозумів, що вони мають і інший сенс. Це бойовий клич.

Заревівши, Гратч злетів у повітря. Вітер, піднятий сильними помахами могутніх крил, зметнув сніг і вигнув поли Річардового плаща.

Ще до того, як вони виникли в морозному повітрі, Річард відчув їх присутність. Він побачив їх внутрішнім поглядом, перш ніж встиг розгледіти очима.

Захлинаючись гарчанням, Гратч кинувся вниз, до початку сходів, і як тільки він опинився біля колон, вони почали ставати видимими — зуби, кігті, плащі, білі на білому снігу. Білого кольору, чистого як молитва дитини.

Мрісвізи.

3

Ставши видимими, мрісвізи всі разом накинулися на гара. Магія меча, його лють вже клекотіли в Річарда і повністю оволоділи ним, він побачив, що його друг у небезпеці. І Річард кинувся вниз по східцях, туди, де розгорялася битва.

Гратч з ревом обрушився на мрісвізів. На тлі білого каменю та білого снігу силуети їх були нечіткими, але все одно тепер Річард бачив мрісвізов досить ясно, і наскільки він міг судити в такій метушні, їх було близько десяти. Під плащами виднілися шкури — білі, як сніг і стіни палацу. Мрісвіз з Хагенського лісу був чорним, але Річард вже знав, що вони здатні міняти колір залежно від оточення. Біла гладка шкіра покривала їхні голови, переходячи на шиї в щільну і теж білу луску. В безгубих пащах стирчали дрібні, гострі як бритва зуби. Пазуристі лапи мрісвізів стискали ручки ножів з трьома лезами, розташованими трилисником, а маленькі оченята горіли ненавистю і люттю.

Мрісвізи стрімко закружляли навколо Гратча. Одні нападали, інші, навпаки, намагалися ухилитися від могутніх лап гара, і білі плащі майоріли на їх спинах. З лютим завзяттям Гратч роздирав ворогів пазурами, і кров заливала сніг.

Зайняті Гратчем, мрісвізи не помітили, як Річард виник у них за спиною.

Минулого разу він бився з мрісвізом один на один, і тоді йому, можна сказати, ще здорово повезло. Зараз його стан був куди гірший, але, охоплений магічною люттю клинка, Річард думав тільки про те, що потрібно допомогти гару, і, перш ніж мрісвізи усвідомили, що у них з'явився новий противник, встиг зарубати двох. Холодне повітря наповнилося передсмертний виттям, незвично високим і дуже болючим для людського вуха.

Річард відчув мрісвізів у себе за спиною і стрімко розвернувся.

Так і є: ще троє з'явилися з боку палацу. Пані Сандерхолт теж побачила їх. Не добігши до кухонних дверей, вона закричала і повернула назад.

Річард був занадто далеко, щоб встигнути їй на допомогу.

Потужним ударом меча він розрубав майже надвоє найближчого до нього мрісвіза і у весь голос покликав:

— Гратч! Гратч!

Гар на мить відвернувся від мрісвізов.

— Гратч! Захисти її! — Річард тицьнув кінчиком меча в сторону пані Сандерхолт.

Гратч моментально зрозумів, що від нього вимагається, і без зволікання почав діяти. Відкинувши вбік обезголовленого мрісвіза, він злетів у повітря.

Річард пригнувся. Ляскаючи шкірястими крилами, гар пролетів у нього над головою і кинувся до сходів.

Досягнувши сходинок, він підхопив пані Сандерхолт волохатими лапами, і її ноги відірвалися від землі за мить до того, як там, де вона тільки що була, блиснули ножі мрісвізів. Перш ніж додаткова вага позбавила його маневреності, Гратч широко розкинув крила і, змахнувши ними, перелетів через мрісвізів. Опинившись у них за спиною, він сильним помахом крил зупинив політ, поставив пані Сандерхолт на землю і, миттєво розвернувшись, кинувся на ворогів. Спритно ухиляючись від їх клинків, він погрожував мрісвізам кігтями і іклами, а Річард тим часом зайнявся трьома уцілілими тварюками. Віддавшись магічній люті меча, він став єдиний з душами колишніх Шукачів і повів танець смерті, рухаючись так граціозно, немов і справді танцював. Мрісвізи одночасно накинулися на нього, прагнучи оточити; їх потрійні клинки зловісно мерехтіли в морозному повітрі. Швидким рухом Річард пронизав одного вістрям меча.

На його здивування, двоє останніх раптово закричали:

— Ні!

Річард на мить завмер, сторопівши. Він ніяк не думав, що мрісвізи вміють говорити. Тварюки теж зупинилися, не зводячи з нього маленьких, схожих на зміїні очей, а потім обережно рушили вгору.

Несподівано Річарду прийшло в голову, що вони полюють не за ним, а за Гаром.

Він вибіг сходами і перегородив їм шлях. І знову мрісвізи розійшлися в сторони, прагнучи обійти його з флангів. Річард зробив обманний випад в бік одного з них, потім різко розвернувся і обрушив меч на другого.

Клинки з дзвоном схрестилися; мрісвіз відскочив, ухиляючись від смертоносного леза, але, коли він знову стрибнув вперед, щоб завдати удару у відповідь, одним рухом руки Річард розсік йому горло. На сніг бризнула кров, і мрісвіз впав.

В цю мить другий мрісвіз обрушився ззаду на Річарда, і вони покотилися по сходинках. Річард упустив меч, а мрісвіз — один зі своїх кинджалів. Обидва клинка відлетіли вбік і зарилися в сніг.

Противники відчайдушно боролися; обхопивши Річарда лускатими лапами, мрісвіз перевернув його і втиснув обличчям у сніг, обпікаючи йому потилицю своїм смердючим диханням. Річард не міг бачити меча, але відчував його магію і тому точно знав, де він знаходиться. Він спробував дотягнутися до нього — безуспішно. Зробив спробу підповзти ближче до меча — з мрісвізом на спині це було неможливо. Меч залишався поза досяжністю.

Лють надала Річарду сил, і він ухитрився піднятися. Але мрісвіз, вчепившись йому в ноги, знову його повалив і всією вагою навалився зверху. У Річарда ледь не тріснули ребра, а потрійний клинок опинився в кількох дюймах від його обличчя.

Крекчучи від зусилля, Річард піднявся на одному лікті, а іншою рукою перехопив лапу з кинджалом. Сильним ривком він відштовхнув мрісвіза і, ковзнувши під ним, виявився зверху. Не даючи ворогу опам'ятатися, Річард вивернув йому лапу з такою силою, що хруснула кістка, а потім увігнав мрісвізу в груди його ж кинджал. Від болю тварина разом зі своїм плащем відразу стала огидного зеленого кольору.

— Хто вас послав? — Мрісвіз не відповів, і Річард ще сильніше вивернув йому лапу. — Хто вас послав?

Мрісвіз обм'як.

— С-соноходець, — прошипів він.

— Що за Соноходець? Навіщо ви тут? По тілу пробігли мрісвіза жовті хвилі. Його очі розширилися, і він знову спробував вирватися.

— 3-зелено-оки…

Раптовий удар обрушився Річарду на спину. Майнула темна блискавка.

Пазуриста лапа відігнула мрісвізу голову, і величезні ікла потужним ривком розірвали йому горло. Вражений, Річард спробував перевести дух, але не встиг він віддихатися, як гар, скажено виблискуючи зеленими очима, накинувся на нього.

Кинджал мрісвіза полетів у сніг. Річард ледь зумів виставити руки, але гар був величезний і неймовірно сильний. З тим же успіхом Річард міг спробувати утримати обрушушену на нього гору. Величезні ікла клацнули біля його лиця.

— Гратч! — Річард до болю в пальцях вчепився в шерсть гара. — Гратч! Це я, Річард! — Вискалена пащу трохи відсунулася. Від гара йшов кислий запах крові мрісвізів. Блискучі зелені очі мигнули. Річард погладив звіра по потужних грудях. — Все добре, Гратч. Все скінчено. Заспокойся.

Сталеві обійми величезних лап стали слабкіші. Злісний оскал змінився посмішкою. Гратч притиснув Річарда до своїх широченних грудей, і його великі очі наповнилися сльозами.

— Гррратч люююб Раааач-ааарг! Річард поплескав його по спині і спробував вивільнитися, щоб зітхнути глибше.

— Я теж люблю тебе, Гратч!

Гратч, чиї очі вже знову засвітилися рівним зеленим світлом, уважно оглянув Річарда. Переконавшись, що його друг цілий і неушкоджений, він задоволено забурчав. Чим більше був задоволений гар — тим чи, що мрісвізи не заподіяли Річарду серйозного шкоди, чи тим, що сам встиг вчасно зупинитися і не розтерзав свого товариша, — Шукач толком не зрозумів. Втім, Річард теж був невимовно радий, що все закінчилося благополучно. Лють, напруга і страх, які володіли ним під час бою, раптово зникли, змінившись тупим болем у всьому тілі.

Усвідомивши, що раптовий напад закінчився і всі залишилися живі, Річард зітхнув з полегшенням. Тільки різке перетворення зазвичай ласкавого гара в зухвалого звіра, як і раніше турбувало його. Раптом він збагнув, що Гратч теж здатний бачити мрісвізів. У бою він явно відчував себе так само впевнено, як і сам Річард.

— Гратч, ти ж знав, що вони тут, вірно? Гратч радісно закивав і підтвердив правильність цієї здогадки коротким гарчанням. Тільки тут Річард зрозумів, що якщо в Хагенському лісі гар гарчав так само, як і сьогодні, значить, і там він відчував присутність мрісвіза.

Сестри Світла говорили Річарду, що часом мрісвізи виходять з Хагенського лісу, але ніхто — ні сестри Світла, ні чаклунки, ні навіть чарівники — не можуть їх відчути і тому гинуть. Річард міг це робити, бо за три останніх тисячоліття був першою людиною, що володіла обома сторонами чарівного дару.

Звідки ж Гратч дізнався про присутність мрісвізів?

— Гратч, ти можеш їх бачити? У відповідь Гратч показав на розкидані по снігу трупи.

— Ні, зараз я теж їх бачу. Я маю на увазі раніше, коли я розмовляв з пані Сандерхолт, а ти почав гарчати. Ти бачив їх вже тоді? — Гратч негативно похитав головою. — Отже, почув чи відчув? — Гратч задумливо насупився, поворушив вухами, потім знову похитав головою. — Тоді звідки ти знав, що вони тут?

Гратч насупив свої схожі на топорища брови і засмучено знизав плечима, збентежений неможливістю дати задовільну відповідь на це просте запитання.

— Ти хочеш сказати, що до того, як побачити, ти відчув їх присутність? Щось всередині тебе підказало тобі, що вони тут?

Гратч кивнув і радісно усміхнувся, задоволений, що Річард його розуміє.

Подібним чином і сам юнак відчував присутність мрісвізів, магічним внутрішнім зором. Але ж Гратч не наділений даром! Як же йому це вдається?

А може бути, це просто інстинкт? Мисливець виявляє лежанку оленя тільки тоді, коли тварина схоплюється. Олень же схоплюється, відчувши людину, ще не бачачи її, і вовк теж знає, що людина поруч, ще до того, як вони зіткнуться. У тварин взагалі відчуття небезпеки розвинене краще, ніж у людей, а у хижаків — особливо.

Гратч, звичайно ж, хижак, і інстинкти, схоже, служать йому куди краще, ніж Річарду — його магія.

Пані Сандерхолт, спустившись по сходах, поклала забинтовану руку на волохату лапу Гратча:

— Спасибі, Гратч… — І, повернувшись до Річарда, тихо зізналася:

— Я вже подумала, що він і мене хоче вбити. — Дивлячись на розірвані тіла мрісвізов, вона сказала:

— Мені доводилося бачити, як гари точно так само розривають людей. Коли він мене підхопив, я була абсолютно впевнена, що мені прийшов кінець. Але я помилилася. Цей гар не схожий на інших.

Знову подивившись на Гратча, вона повторила:

— Ти врятував мені життя. Дякую тобі. Гратч заусміхався, оголивши довгі ікла, і пані Сандерхолт злякано ахнула.

Річард покосився на ошкірену морду свого приятеля.

— Перестань посміхатися, Гратч. Ти знову її лякаєш.

Гар негайно закрив пащу, і на його зморшкуватій морді з'явилося скривджене вираження. Гратч вважав себе досить привабливим і, мабуть, вважав, що інші теж повинні розділяти цю думку.

Пані Сандерхолт погладила його лапу.

— Все добре. У нього сердечна і дуже симпатична у своєму роді посмішка.

Просто я… ще не звикла до неї, тільки і всього.

Гратч знову посміхнувся і радісно заплескав крилами. Пані Сандерхолт мимоволі відсахнулася. Розумом вона вже розуміла, що цей гар відрізняється від своїх небезпечних для людей одноплемінників, але її інстинкти були поки що сильніші розуму.

Гратч рушив до неї з явним наміром обійняти в знак симпатії. Річард не сумнівався, що пані Сандерхолт помре від страху перш, ніж встигне умовити себе не боятися, і притримав одного.

— Ви йому подобаєтеся, пані Сандерхолт, і він захотів вас обійняти. Але я думаю, досить і того, що ви йому подякували.

Але пані Сандерхолт вже впоралася з собою.

— Дурниці. — Дружньо посміхнувшись, вона простягнула руки. — Обійми мене, Гратч.

Зі щасливим курликанням Гратч зграбастав її в обійми і підняв в повітря. Річард тихенько попросив гара бути поакуратніше. Пані Сандерхолт видала приглушене безпорадне хихикання. Опинившись знову на землі, вона поправила сукню і незграбним рухом накинула на плечі шаль. Обличчя її сяяло.

— Ти правий, Річард. Гратч не ручний звірок. Це друг.

Гратч радісно закивав, ворушачи вухами, і знову заплескав крилами.

Річард вибрав один з білих плащів мрісвізів, вибравши той, що здавався чистіше. Він попросив у пані Сандерхолт дозволу провести невеликий експеримент і підвів жінку до дубових дверей, що вели на кухню. На плечі пані Сандерхолт Річард накинув плащ мрісвіза і обережно надів їй на голову капюшон.

— Я хочу, щоб ви зосередилися, — сказав він їй. — Зосередьтеся на коричневому кольорі цих дверей у вас за спиною. Стягніть капюшон під підборіддям і закрийте очі, щоб вам було легше. Уявіть, що ви — одне ціле з цими дверима, що ви одного з нею кольору.

Пані Сандерхолт здивовано насупилася.

— А навіщо це потрібно?

— Я хочу подивитися, чи станете ви невидимою, як вони.

— Невидимою?!

Річард підбадьорливо посміхнувся:

— Просто спробуйте.

Глибоко зітхнувши, вона кивнула і повільно закрила очі. Нічого не сталося. Річард почекав ще трохи, але плащ залишався білим. Жодна ниточка не потемніла. Пані Сандерхолт відкрила очі.

— Я стала невидимою? — Запитала вона таким тоном, наче боялася, що так воно і сталося.

— Ні, — похитав головою Річард.

— Я так і думала. Але як цим мерзенним виродкам вдається бути невидимками? Знявши плащ, вона з огидою відкинула його вбік. — І чому ти вирішив, що в мене це вийде?

— Ці виродки називаються «мрісвізи». Їх роблять невидимими плащі, тому я і подумав, що плащ можливо приховає і вас. — Пані Сандерхолт подивилася на нього з недовірою. — Ось, я вам зараз покажу.

Річард підняв плащ, став біля дверей, натягнув капюшон і, закутавшись пощільніше, зосередився. В одну мить плащ став коричневим і злився з дверима. Його магічні властивості під впливом дару Річарда якимось чином поширювалися і на ті частини тіла, що не були прикриті плащем, тому Річард став невидимим.

Коли він відійшов від дверей, плащ моментально став того ж кольору, що камінь стіни. На ньому з'явилися навіть тріщини, і пані Сандерхолт здавалося, ніби вона дивиться крізь Річарда. Шукач з досвіду знав, що складність пейзажу не має значення — плащ міг зімітувати будь-який малюнок, будь-яке поєднання кольорів.

Річард давно вже стояв осторонь, а пані Сандерхолт все ще продовжувала дивитися на двері, туди, де бачила його востаннє. Однак Гратч вперто слідував поглядом за ним, і в його зелених очах з'явився загрозливий вираз. Почулося наростаюче гарчання.

Річард перестав зосереджуватися, і плащ негайно став чорним.

Юнак не встиг навіть відкинути назад капюшон.

— Це як і раніше я, Гратч!

Пані Сандерхолт так і підскочила на місці і закрутила головою в пошуках Річарда. Гратч перестав гарчати, і загрозливий вираз на його морді змінився розгубленістю. Потім він усміхнувся, вирішивши, мабуть, що це якась нова гра.

— Річард! — Вигукнула пані Сандерхолт. — Як у тебе це вийшло? Ти став невидимим!

— Це плащ. Насправді він зовсім не перетворює мене в невидимку, просто зливається з навколишнім, і виходить свого роду обман зору. Але, як видно, для цього потрібна магія, а ви нею не володієте. Ну а я народився з даром, тому в мене виходить. — Річард кинув погляд на убитих мрісвізів. — Мабуть, нам краще спалити ці плащі, щоб вони не потрапили в погані руки.

Вони з Гратчем взялися збирати плащі, а пані Сандерхолт запитала:

— Річард, а ти не думаєш, що це небезпечно… Я маю на увазі — носити плащ цієї тварюки?

— Небезпечно? — Випроставшись, Річард почухав потилицю. — Не бачу причин для занепокоєння. Все, що він робить, — це просто змінює колір. Точно так само, як ящірки або жаби, які зливаються, наприклад, з каменем, на якому сидять.

Пані Сандерхолт допомогла йому, наскільки їй дозволяли покалічені руки, згорнути зібрані плащі.

— Таких жаб я бачила. І завжди думала, що ця їхня здатність — одне з чудес Творця. — Вона посміхнулася. — Можливо, Творець благословив тебе тим же умінням, бо в тебе є дар. Хвала Творцеві! Його милість допомогла нам сьогодні врятуватися.

Раптово Річардом опанувало занепокоєння. Він подивився на гара.

— Гратч, ти не відчуваєш, чи немає поблизу інших мрісвізов?

Гар простягнув пані Сандерхолт останній плащ, а потім уважно оглянув околиці. Нарешті він заперечливо похитав головою, і Річард зітхнув з полегшенням.

— Чи немає у тебе якихось міркувань, звідки вони могли взятися?

Наприклад, ти можеш вказати напрямок?

Гратч знову повільно повернувся кругом, вивчаючи околиці. На якусь мить, що здалася Річарду вічністю, його погляд затримався на замку Чарівника, але потім рушив далі. Зрештою Гратч похитав головою і з винуватим виглядом знизав плечима.

Річард уважно оглянув лежачий внизу Ейдіндріл. Його цікавило розташування військ Імперського Ордена. Йому говорили, ніби армія Ордена складається з людей різних національностей, але по збруї він бачив, що більшість солдатів — д'харіанці.

Річард перев'язав зібрані плащі зав'язками одного з них і поклав згорток на землю.

— Що у вас із руками?

Пані Сандерхолт витягла руки перед собою і повернула долонями вгору.

Розпатлані бинти були заляпані жиром, підливою, маслом, вимазані попелом і сажею.

— Мені виривали нігті по одному, щоб змусити дати свідчення проти Матері-сповідниці… проти Келен.

— І ви дали?

Пані Сандерхолт відвела погляд, і Річард залився фарбою, зрозумівши, як двозначно пролунало його питання.

— Пробачте, я не так висловився. Звичайно, ніхто не вправі чекати від вас, щоб під тортурами ви відмовилися виконати вимоги мучителів. Цим людям немає ніякого діла до істини, а Келен все одно не повірила б, що ви її зрадили.

Смикнувши плечем, пані Сандерхолт опустила руки.

— Я ні за що не сказала б того, що від мене хотіли почути. І вона це зрозуміла, як ти і припустив. Келен сама наказала мені свідчити проти неї, щоб позбавити мене від подальших мук. І все ж мені було чи не найболючіше вимовляти цю брехню.

— Я народився з даром, але поки не вмію ним користуватися, інакше я обов'язково постарався б вилікувати вас. Пробачте. — Річард співчутливо скривився. — Але я сподіваюся, біль все ж стихає?

— Поки Імперський Орден володіє Ейдіндрілом, боюся, вона стає тільки сильніше.

— Це з вами зробили д'харіанці?

— Ні. Віддав наказ кельтонський чарівник. Келен вбила його, коли намагалася втекти. Однак дійсно, більшість імперських солдатів в Ейдіндрілі з Д'Хари.

— А як вони поводяться з жителями? Пані Сандерхолт мерзлякувато зіщулилась, наче їй було холодно. Річард хотів накинути їй на плечі свій плащ, але, подумавши, допоміг їй щільніше закутатися в шаль.

— У битві за Ейдіндріл д'харіанци були досить нещадні, але тепер, придушивши опір, вони не виявляють жорстокості, якщо не порушуються їхні накази. Ймовірно, незруйноване місто представляє для них велику цінність.

— Цілком може бути. А що з замком? Він теж захоплений?

Пані Сандерхолт глянула через плече на гору.

— Не впевнена, але сумніваюся. Замок захищений чарами, а наскільки мені відомо, д'харіанці бояться магії.

Річард задумливо потер підборіддя.

— А що сталося, коли війна з Д'Харами закінчилася?

— Судячи з усього, д'харіанці, як і інші, уклали союз з Імперським Орденом. Але поступово кермо влади взяли в свої руки кельтонці, а д'харіанци в основному представляють військову силу, хоча й беруть участь в управлінні містом. Кельтонці менше бояться магії, ніж д'харіанці.

Принц Фірен і той кельтонскій чарівник очолювали Раду. Але тепер, коли принц, чарівник і всі члени Ради мертві, я навіть не знаю толком, хто править. Думаю, д'харіанці, а з цього випливає, що ми як і раніше під п'ятою Імперського Ордена. Оскільки в місті немає ні Матері-сповідниці, ні чарівників, мене лякає наше майбутнє. Я розумію, що у Келен не було вибору, їй залишалося або втекти, або померти, але все ж…

Вона замовкла, і Річард закінчив за неї:

— З тих пір, як виникли Серединні Землі і Ейдіндріл став їх серцем, тут правили тільки Матері-сповідниці.

— Ти знаєш історію?

— Келен мені дещо розповіла. У неї розривається серце від того, що вона покинула вас, але запевняю вас, ми не дозволимо Імперському Ордену довго володіти Ейдіндрілом, як і всіма Серединними Землями.

Пані Сандерхолт відчужено глянула вдалину.

— Того, що було, вже не повернеш. Імперський Орден перепише історію, і про Серединні Землі з часом забудуть. Я розумію, Річард, що тобі не терпиться побачитись з Келен. Коли ви зустрінетеся, знайдіть містечко, де зможете жити спокійно і щасливо. Не варто жалкувати за втраченим. Коли побачиш її, передай, що, хоча дехто тут і радів її страті, більшість зі скорботою зустріли звістку про смерть Матері-сповідниці. За час, що минув після її втечі, я бачила багато такого, про що вона не знає. Як і всюди, в Ейдіндрілі є злі, заздрісні і жадібні люди, але хороших теж немало. І вони будуть завжди її пам'ятати. Хоча відтепер ми — піддані Імперського Ордена, все одно, поки ми живі, пам'ять про Серединні Землі ніколи не помре в наших серцях.

— Дякую вам, пані Сандерхолт. Я знаю, Келен буде рада почути ці слова, але все ж не треба впадати у відчай. Поки Серединні Землі живі в наших серцях, жива і надія. Ми переможемо.

Пані Сандерхолт посміхнулася, але в її очах Річард бачив всю глибину її невіри. Вона не вірила йому. Життя під владою Імперського Ордена, хоча й тривала поки що недовго, виявилася досить жорстоким, щоб погасити останню іскру надії. Саме тому пані Сандерхолт вирішила не залишати Ейдіндріл. Та й куди їй було йти?

Річард витягнув із замету свій меч, ретельно протер лезо шматком одягу мрісвіза і вклав клинок у піхви.

Ззаду почувся боязкий шепіт, і вони з пані Сандерхолт обернулися одночасно. Кухонна прислуга, яка зібралася на верху сходів, здивовано дивилися на Гратча і на сліди побоїща. Один чоловік підібрав потрійний клинок мрісвіза і крутив його в руках. Боячись наближатися до Гратча, він жестами намагався привернути увагу пані Сандерхолт. Вона роздратовано відмахнулася і наказала йому самому спуститися.

Чоловік виглядав старим — але не від віку, а від важкої роботи, хоча сивина вже подекуди і пробивалася в його рідкого волоссі. Він важко, ніби ніс на плечах важкий мішок, зійшов сходами і шанобливо вклонився пані Сандерхолт. При цьому мимоволі косився то на Гратча, то на мертвих мрісвізів.

— В чому справа, Хенк?

— Неприємності, пані Сандерхолт.

— В даний час я трохи зайнята власними справами. Ви що, не можете без мене вийняти хліб з печей?

Чоловік схилив голову.

— Не в цьому справа, пані Сандерхолт. Неприємності пов'язані… — Він глянув на закривавлені останки мрісвіза, що валявся поруч, — … з цими тваринами.

Річард насторожився.

— Що таке?

Хенк подивився на меч у юнака на боці і швидко відвів погляд.

— Я думаю, це був… — Тут він поглянув на Гратча, який негайно розплився в усмішці, і втратив дар мови.

— Хенк, дивись на мене. — Річард почекав, поки чоловік виконає наказ. Гар не заподіє тобі шкоди. А ці тварюки називаються мрісвізами.

Їх убили ми з Гратчем. А тепер розкажи, що сталося.

Чоловік потер об штани мозолясті руки.

— Я зараз глянув на їх ножі, ці потрійні клинки, які вони носять.

Схоже, зроблено це саме ними. — Він спохмурнів. — Новина поширилася миттєво, почалася паніка. Загинули люди. Вся штука в тому, що ніхто не бачив, хто їх убив. Але у всіх розпороті животи чимось з трьома лезами.

Приречено зітхнувши, Річард провів рукою по лицю.

— Саме так мрісвізи і вбивають. Вони розпорюють живіт своїм жертвам, а побачити їх наближення неможливо. Де були вбиті ці люди?

— По всьому місту, приблизно в один і той же час. Судячи з того, що я чув, вбивць було декілька. А побачивши, скільки тут цих тварюк, готовий посперечатися, що це були вони. І всі вбивства тягнуться смугами, які як спиці в колесі сходяться в цьому дворі. Вони вбивали всіх, хто їм попадався, — чоловіків, жінок, навіть коней. Серед убитих є і солдати, тому по тривозі підняті війська: командування вважає, що це якийсь напад. Один з мрісвізів пройшов крізь натовп на одній з вулиць. Він навіть не потрудився їх обійти, просто прорубав собі шлях, немов через чагарник. — Хенк винувато глянув на пані Сандерхолт. — А один йшов по палацу. Убив покоївку, двох гвардійців і Джослін.

Господиня Сандерхолт ахнула, прикривши перебинтованою долонею рот, і, прикривши очі, зашепотіла молитву.

— Мені дуже шкода, пані Сандерхолт; але хоча б їй не довелося мучитися.

Я тут же підбіг до неї, але вона була вже мертва.

— Хтось ще з прислуги на кухні постраждав?

— Тільки Джослін. І вона була в палаці, а не на кухні.

Гратч мовчки стежив за Річардом, який оглядав кам'яні стіни замку, що підносився на горі. Сніг на вершині здавався рожевим в променях вранішнього сонця. Знову глянувши на місто внизу, Річард провів язиком по пересохлих губах і проковтнув гірку слину.

— Хенк!

— Сер?

Річард повернувся:

— Приведи сюди кілька чоловік. Доглянь, щоб усіх мрісвізів винесли з двору і склали зовні біля головних воріт. Зробіть це негайно, поки трупи не задубіли. — Він скреготнув зубами, і на вилицях у нього заходили жовна. — Голови відрубайте, насадіть на піки і поставте їх з кожного боку воріт, щоб кожен, хто бажає увійти до палацу, проходив між ними.

Хенк кашлянув, наче хотів заперечити, але, глянувши на меч Річарда, сказав лише:

— Слухаю, сер.

Вклонившись пані Сандерхолт, він заквапився до палацу за підмогою.

— Мрісвізи, ймовірно, володіють магією. Можливо, страх перед нею якийсь час буде тримати д'харіанців на відстані від палацу.

Пані Сандерхолт заклопотано насупилася;

— Ти кажеш, вони володіють магією? Чи може ще хтось, крім тебе, бачити їх, коли вони наближаються?

Річард похитав головою.

— Судячи з того, що мені було сказано, я єдиний володію таким даром, який дозволять відчувати їх. Однак немає жодних сумнівів, що Гратч теж їх чує.

— Імперський Орден твердить про згубність магії і порочність тих, хто нею володіє. Що, якщо цей Соноходець послав мрісвізів щоб убивати тих, хто володіє даром?

— Звучить правдоподібно. Але до чого ви це говорите? — Пані Сандерхолт подивилася на нього довгим серйозним поглядом.

— Твій дід, Зедд, володіє магією. І Келен теж. — Річард похолов: вона висловила вголос його найбільші побоювання.

— Знаю — але я щось придумаю. Тільки спочатку я повинен зробити щось з тим, що діється тут, розправитися з Імперським Орденом.

— Що ти можеш з ним зробити? — Пані Сандерхолт зітхнула і заговорила більш м'яким тоном:

— Я не хотіла образити тебе, Річард. Так, у тебе є дар, але ти не знаєш, як ним користуватися. Ти ще не чарівник і нічим не можеш нам допомогти тут. Їдь, поки є можливість.

— Куди?! Якщо мрісвізи зуміли дістатися до мене тут, вони знайдуть мене де завгодно! На світі немає такого місця, де можна сховатися від них надовго. — Він відвернувся, відчувши, що обличчя в нього горить. — І я знаю, що я не чарівник.

— Тоді що…

Річард суворо подивився на неї.

— Келен як Мати-сповідниця від імені Серединних Земель оголосила війну Ордену, війну тиранії. Мета Ордену відома — позбутися від чарівників і правити всіма народами. І якщо ми не будемо боротися, то всі вільні люди, не тільки ті, хто володіє магією, будуть вбиті або продані в рабство. Не може бути миру ні для Серединних Земель, ні для будь-яких інших країн, поки існує Імперський Орден!

— Річард, їх надто багато. Ти нічого не зробиш один.

Річард втомився від всяких сюрпризів, втомився кожну хвилину чекати нових неприємностей. Йому набридло бути бранцем, піддаватися тортурам, проходити всяке дурне навчання, без кінця вислуховувати брехню. Йому набридло, що його постійно використовують. Набридло бачити, як вбивають безпорадних людей. Він повинен був щось зробити.

Нехай він не чарівник, але знайомі чарівники у нього є. До Зедда всього кілька тижнів шляху, якщо їхати на південний захід. Зедд зрозуміє, що необхідно позбавити Ейдіндріл від Імперського Ордена і захистити замок Чарівника. Якщо Орден знищить магію, яка там зберігається, ця втрата буде непоправна.

А якщо знадобиться, є й інші чарівники — у Палаці пророків йому захочуть і зможуть допомогти. Уоррен його друг, і хоча він і не завершив навчання, все-таки він чарівник і розбирається в магії. В усякому разі, краще, ніж Річард.

Сестра Верна теж в допомозі не відмовить. Сестри — чаклунки, і у кожної є дар, хоча і не такий потужний, як у чарівників. Втім, Річард не довіряв нікому з них, крім сестри Верни. Ну і, мабуть, аббатиси Аннеліни. Свого часу він обурювався тим, що аббатиса багато чого від нього приховала, і йому довелося змусити її відкрити істину. Але вона зробила це не з власної примхи, а поступила так, піклуючись про всіх живучих. Так, Енн теж може допомогти.

А ще є Натан, пророк. Йому, який прожив майже все життя під закляттям Палацу пророків, вже майже тисяча років. Річард навіть боявся уявити всю величину його знань. Йому було відомо, що Річард — бойовий чарівник, за кілька тисячоліть вперше народжений на світ, і він допоміг юнакові прийняти свій дар і усвідомити його значення. Натан підтримав його тоді, і Річард був упевнений, що пророк буде допомагати йому і надалі. Тим більше що Натан теж Рал, предок Річарда.

У його голові проносилися відчайдушні думки, але вголос він сказав:

— Посередник встановив свої правила. Я повинен якимось чином їх змінити.

— І що ти думаєш зробити? Річард глянув на місто.

— Щось таке, чого вони не очікують. Він пробіг пальцями по золотих літерах слова «Істина» на руків'ї меча, і клинок відгукнувся звичним сплеском магічної сили.

— Я ношу Меч Істини, вручений мені справжнім чарівником. У мене є обов'язок. Я — Шукач.

І, згадавши про вбитих мрісвізами людей, він в люті прошепотів сам собі:

— Клянуся, цей Соноходець потоне в кошмарах!

4

Мої руки сверблять, як від мурашок, — поскаржилася Лунетта. — Це тут дуже сильне.

Тобіас Броган озирнувся через плече. Лунетта люто чесала відкриті руки, і замінююче їй сукню лахміття майоріло в слабкому ранковому світлі. Серед блискучої збруї і червоних плащів оточуючих вершників її нескладна товста фігура виглядала гротескно, як городнє опудало. Розплившись в щербатій усмішці, Лунетта знову зайорзала і зачесалася. Броган гидливо скривився і відвернувся, пригладивши жорсткі вуса. Погляд його знову втупився в замок Чарівника, що підносився перед ним. Перші слабкі промені зимового сонця освітили темно-сірі стіни і сніг на вершині гори. Губи Брогана скривилися ще сильніше.

— Я кажу, магія, пане генерал, — наполегливо продовжувала Лунетта. Тут бути магія. Сильна магія. — І вона знову щось забурмотіла про те, як все у неї свербить.

— Заткнись, стара відьма! І без твоїх здібностей будь-який дурень знає, що Ейдіндріл наскрізь просякнутий магією.

Маленькі оченята глянули на нього з-під густих брів.

— Це бути різниця від того, що ти бачив раніше, — відповіла Лунетта.

Тоненький голосок разюче не відповідав її комплекції. — Різниця від того, що я коли-небудь відчувала. І це бути десь там, а не тут.

Вона махнула рукою на південний схід і зачесалася ще відчайдушніше.

Броган пробігся поглядом по натовпу кудись поспішаючих людей, потім окинув критичним поглядом чудові палаци, збудовані вздовж вулиці, що носила, як він чув, назву «Королівський Ряд». Палаци призначалися для того, щоб вразити приїжджих багатством, могутністю і силою духу людей, яким вони належали. Кожен був обрамлений колонами, прикрашений чудовими барельєфами і яскравими вітражами, але для Тобіаса Брогана це були всього лише кам'яні павичі, і тільки. Більш нікчемної витрати грошей він не бачив за все своє життя.

Вдалині височів палац сповідниць. Його кам'яні колони і шпилі своєю строгістю і витонченістю різко відрізнялися від пишноти Королівського Ряду і якимось чином здавалися біліші снігу, ніби намагалися під маскою неземної чистоти сховати свою блюзнірську сутність. Броган подивився на це святилище зла, осередок магічної влади, і погладив кістлявими пальцями шкіряний футляр на поясі.

— Пане генерал, — нахилившись до нього, наполегливо покликала Лунетта. Ти чути, що я сказала…

Броган різко повернувся, і його до блиску начищені чоботи заскрипіли на морозі в шкіряних стременах.

— Гальтеро!

З-під блискучого шолома з червоним — в тон плаща — плюмажем блиснули очі, схожі на дві чорні крижинки. Легко утримуючи поводи рукою в рукавичці, Гальтеро розвернувся в сідлі з грацією дикого лева.

— Пане генерал?

— Якщо моя сестричка не буде тримати свій рот на замку, коли їй наказано, — Броган метнув на Лунетту розлючений погляд, — заткни їй його!

Лунетта боязко зиркнула на широкоплечого Гальтеро і відкрила було рота, щоб заперечити, але, зустрівши погляд його крижаних очей, передумала і почала чесати свої руки.

— Вибачте мене, пане генерал Броган, — пробурмотіла вона, шанобливо схиливши голову перед братом.

Гальтеро злобно зрушив свого жеребця вперед, і могутній сірий кінь ледь не збив кауру кобилу Лунетти.

— Мовчати, відьма!

Щоки Лунетти спалахнули від образи, і очі на мить грізно блиснули, але так само швидко згасли. Товстуха зіщулилася в своєму лахмітті і покірно опустила погляд.

— Я не відьма, — прошепотіла вона собі під ніс.

Брова над крижаним оком зігнулася, від чого Лунетта зіщулилася ще більше і замовкла остаточно.

Гальтеро був відмінним солдатом. Те, що Лунетта — сестра Брогана, не мало для нього рішуче ніякого значення, якщо був отриманий наказ. Вона — відьма, тобто жінка, яка перебуває під владою зла. По першому слову Брогана Гальтеро, як і будь-який інший солдат, готовий був не роздумуючи і без жалю випустити з неї кров.

Те, що вона була сестрою Брогана, лише зміцнювало рішимість генерала якнайкраще виконати свій обов'язок. Лунетта служила всім постійним нагадуванням, що Володар здатний разити навіть праведних і зіпсувати найкращі сім'ї.

Через сім років після народження Лунетти Творець виправив несправедливість, і на світ з'явився Тобіас. З'явився, щоб протистояти Володареві. Але для їх матері, яка почала зісковзувати в обійми безумства, було вже занадто пізно. Коли, не перенісши ганьби, передчасно зійшов у могилу батько і вона збожеволіла вже остаточно, на восьмирічного Тобіаса ліг нелегкий обов'язок боротися з проклятим даром сестри, щоб вона не потрапила під владу Володаря повністю. У ті роки Лунетта обожнювала братика, і він використовував її обожнювання, щоб переконати сестру слухати тільки його. Взагалі кажучи, Лунетта завжди потребувала керівництва. Безпорадна душа, з народження спіймана в пастку прокляття, якого не можна позбутися і від якого не можна втекти.

Шляхом неймовірних зусиль Броган змив з себе ганьбу, яку приносило будь-якій сім'ї народження дитини, що володіє даром. На це пішло майже все його життя, але Тобіас повернув добре ім'я свого роду. Він їм усім показав. Він зумів обернути прокляття собі на користь і став обраним серед обраних.

Тобіас Броган любив свою сестру, любив досить сильно, щоб, якщо буде потрібно, особисто перерізати їй горло і звільнити її від влади Володаря, та й самому позбутися мук, якщо її дар раптом вирветься з-під його контролю. Вона жива тільки до тих пір, поки приносить користь, поки допомагає викорінювати зло, винищувати єретиків. Таким чином вона бореться зі злом, що захопило її душу, і приносить користь у боротьбі з володарем і його поплічниками.

Тобіас розумів, що сестра виглядає не надто гідно у своєму різнобарвному дранті, але ці ганчірки були єдиним, що могло принести їй задоволення. Вона називала їх своїми «красулечками». Розуму у неї було обмаль, але Володар обдарував її рідкісним даром і могутністю. А Тобіас з неймовірним завзяттям день у день повертав їх на свою користь.

Все, що створено Володарем, має ваду, і люди благочестиві можуть використовувати його творіння як інструмент у боротьбі з ним — якщо візьмуться за справу з розумом. Творець завжди надає своїм воїнам зброю для боротьби з гріхом, треба лише спробувати його пошукати і мати достатньо мудрості та відваги, щоб використовувати. Саме це найбільше прийшлося Брогану до душі в Імперському Ордені: імперці виявилися досить хитрі, щоб це зрозуміти, і досить могутні, щоб використовувати магію в боротьбі з богохульством і єрессю.

Крім того, як і Броган, Орден використовував відьом. Хоча Брогану не подобалося, що імперці дозволяють їм всюди вільно розгулювати, — але, з іншого боку, інакше вони не змогли б забезпечувати їх відомостями: їм ніхто б не довіряв. Втім, якщо відьми раптом вирішать повернути проти Ордена, у нього в розпорядженні завжди є Лунетта.

І все ж Брогану було неприємно знаходитися так близько до зла. Противно, незважаючи на те що Лунетта йому і рідна сестра.

Сонце тільки-тільки зійшло, а на вулицях вже було повно народу — в основному солдат, уродженців різних земель, які несли охорону палаців, і д'харіанців, які патрулювали усе місто. Чомусь вони здавалися стурбованими, ніби з хвилини на хвилину чекали нападу. Брогана запевняли, що армія тримає під своїм контролем весь місто і передмістя. Він же, навчений нікому не вірити на слово, минулої ночі відправив своїх людей в розвідку, і ті підтвердили, що в околицях Ейдіндріла немає бунтівників.

Броган завжди умів з'являтися тоді, коли його найменше чекають, і маючи в своєму розпорядженні більше сил, ніж передбачалося. На випадок, коли раптом доведеться брати кермо влади в свої руки. Цього разу він привів із собою цілий полк — п'ятсот чоловік, — але в разі потреби міг в лічені години ввести в Ейдіндріл і свою основну армію, яка давно довела, що здатна придушити будь-який опір.

Правда, не будь д'харіанці союзниками, їх чисельність могла б стати приводом для занепокоєння. Хоча Броган — і не без підстав — був упевнений у здібностях своїх людей, тільки осліплені гординею кидаються в битву, коли співвідношення сил не на їх користь. Творець позбавляє таких своєї милості.

Піднявши руку, Броган зупинив своїх вершників, щоб дати можливість пішому загону д'харіанців перейти вулицю. Вони йшли бойовим строєм, і це здалося йому дивним — втім, можливо, вони просто бажали зайвий раз налякати переможених.

Д'харіанці, зі зброєю напоготові, кидали на колону вершників злісні погляди, немов бачили в них загрозу. Обережні хлопці ці д'харіанці, подумав Броган.

Д'харіанці ж переходили вулицю не поспішаючи і навіть при виді зупиненої колони не подумали прискорити крок. Броган посміхнувся. Менш хоробрі люди напевно пішли б швидше. Мечі і бойові сокири д'харіанців не були ні красиво прикрашеними, ні дорогими, але від цього виглядали ще небезпечніше. Зброя, яку носять не через її красу, а тому, що вона ефективна.

Незважаючи на те що вершники раз у двадцять переважали за чисельністю загін д'харіанців, солдати, одягнені в прості обладунки з темної шкіри і кольчуги, дивилися на начищені лати, блискучі шоломи і червоні плащі без всякого інтересу.

Як правило, акуратність в таких речах не означала нічого, крім чванства.

Проте в даному випадку це було не так: позначалася встановлена Броганом дисципліна. Генерал приділяв багато уваги дрібницям. Д'харіанці цього знати не могли, але, коли Брогана і його людей взнавали ближче, один вид червоних плащів змушував бліднути найхоробріших чоловіків, а одного блиску начищених обладунків було достатньо, щоб противник вдавався до втечі.

Коли вони прийшли з Нікобара через гори Ранг-Шада і з'єдналися з однією з армій Ордена, на Брогана справив сильне враження д'харіанський генерал Рігс, бо він ставився до порад Брогана з увагою та інтересом. Броган перейнявся до нього такою повагою, що навіть залишив у розпорядження генерала частину своїх військ, щоб надати допомогу в завоюванні Серединних Земель. Орден тоді якраз готувався взяти прокляте місто Ебініс, столицю Галеї. І волею Творця йому це вдалося.

Дізнавшись, що д'харіанці не дуже-то люблять магію, Броган порадів. А ось те, що вони бояться її, викликало у нього роздратування. Магія — засіб Володаря проникати в світ людей. Боятися треба Творця. А магію, чаклунство Володаря, можна знищувати. До того, як минулої весни впали кордони, протягом багатьох поколінь Д'Хара була ізольована від Серединних Земель, і Броган нічого не знав ні про цю країну, ні про її мешканців. Величезна нова територія, що потребує освоєння і, можливо, очищення.

Даркен Рал, правитель Д'Хари, зруйнував кордони, і його армія взяла Ейдіндріл і кілька інших міст. Якби Даркен Рал приділяв більше уваги земним справам, він зумів би захопити всі Серединні Землі, перш ніж проти нього встигли би зібрати армію. Але він головним чином цікавився магією, і це привело його до загибелі. Після смерті Даркена Рала (як чув Броган, він був убитий претендентом на престол), війська Д'хари приєдналися до Імперському Ордену, щоб надати йому допомогу в праведній боротьбі зі злом.

У світі більше не залишалося місця для давньої, вмираючої релігії, що називається магією. Відтепер світом стане правити Імперський Орден, і людьми буде керувати світло Творця. Молитви Тобіаса Брогана почуті, і він кожен день дякував Творцеві за те, що той дозволив йому прийти в цей світ саме вчасно, для того, щоб бути в самому центрі подій і бачити, як зникає нечестива магія. І повести праведників в останню битву. Сьогодні відбувається Історія, і він, Броган, творить її.

Творець, треба сказати, недавно був у Тобіаса у сні, щоб особисто схвалити його діяння. Генерал нікому не сказав про це. Його могли б звинуватити в марнославстві. Броган був цілком задоволений тим, що Творець до нього милостивий. Але, звичайно, Лунетті він про це розповів, і вона була невимовно вражена. Справді, не так вже часто Творець сам розмовляє з одним із своїх чад.

Побачивши, що останній д'харіанець перейшов на іншу сторону вулиці, Броган пришпорив коня, і колона продовжила рух. Жоден з д'харіанців не озирнувся, коли пролунав гуркіт сотень копит, але тільки дурень вважав би це безпечністю. Броган дурнем не був. Натовп розступився, поступаючись дорогу вершникам, і вони поїхали далі по Королівському Ряду. Мундири солдатів, які охороняли палац, були знайомі Брогану. Він упізнав сандарійців, джарійців і кельтонців. Галейців він не побачив. Напевно Орден добре впорався зі своїм завданням в Ебінісі, столиці королівства.

Нарешті Броган побачив своїх співвітчизників. Нетерплячим помахом руки він послав вперед групу кавалеристів. Вони промчали повз мечоносців, списоносців, прапороносців і, нарешті, самого Брогана. Червоні плащі майоріли у них за спиною. Під дзвін підков вершники злетіли по широких східцях палацу Нікобара. Такий же химерний, як і інші палаци на вулиці, він був прикрашений стрункими колонами, зробленими з рідкісного мармуру, коричневого з білими прожилками, який добували в каменоломнях на схід від Нікобара.

Брогану ці колони здавалися мало не верхом розпусти.

Побачивши верхових, солдати регулярної армії, які стоять на варті, відійшли убік і відсалютували.

Вершники відтіснили їх ще далі, щоб відкрити генералу прохід поширше.

Виїхавши по сходах наверх, Броган спішився серед гранітних статуй, що зображували полководців верхом на конях. Жбурнувши вудила посірілому від страху гвардійцю, він, посміхаючись, оглянув місто. Погляд його впав на Палац сповідниць, і очі генерала блиснули. Сьогодні Тобіас Броган перебував у відмінному настрої, а останнім часом подібний настрій відвідував його вкрай рідко. Він на повні груди вдихнув прохолодне ранкове повітря: ранок нового дня. Броган повернувся до гвардійця, і той стрімко вклонився.

— Хай живе король! — Броган поправив плащ.

— Ти злегка запізнився.

Солдат кашлянув і, набиравшись мужності, запитав:

— Сер?

— Король, — повідомив Броган, приладжуючи вуса, — виявився не тим, за кого ми, люблячі піддані, його приймали. За гріхи свої він спалений. А тепер подбай про мого коня.

Жестом він покликав другого гвардійця.

— Скажи кухарям, що я голодний. І додай, що дуже не люблю чекати.

Гвардієць, поклонившись, побіг, а Броган перевів погляд на людину, яка ще сиділа на коні.

— Гальтеро.

Кінь зробив крок вперед. Червоний плащ вершника навіть не колихнувся на вітрі.

— Візьми половину людей і приведи її до мене. Після сніданку я намірений її судити.

Кістлявими пальцями Броган задумливо погладив футляр, що висів на поясі.

Скоро він додасть до своєї колекції найголовніший трофей. При цій думці генерал зловісно посміхнувся. Посмішка зігнула старий шрам в куточку рота, але не торкнулася очей Брогана. Слава основоположника торжества моралі буде належати йому.

— Лунетта.

Сестра не зводила очей з палацу сповідниць, і її лахміття тряслися, тому що вона відчайдушно чесалася.

— Лунетта!

Вона здригнулася, почувши його голос.

— Так, пане генерал?

Броган відкинув назад червоний плащ і поправив пояс, який служив символом його рангу.

— Ходімо зі мною, поснідаємо разом. Нам треба поговорити. Я розповім тобі сон, який наснився мені минулої ночі.

Її очі захоплено округлилися:

— Ще один, пане генерал? Ой, як я хочу почути! Ви надаєте мені велику честь.

— Саме так.

Броган пішов через подвійні дерев'яні ворота у внутрішні покої палацу.

Сестра послідувала за ним.

— Нам є про що поговорити. Ти ж будеш уважно слухати, чи не так, Лунетта? — Сестра йшла за ним по п'ятах.

— Так, пане генерал. Як завжди. Біля вікна з важкими синіми шторами Броган зупинився. Вийнявши кинджал, він відрізав від них довгу смугу разом із золотою канвою. Облизнувши губи, Лунетта розгойдувалася з боку в бік, нетерпляче переступаючи з ноги на ногу. Броган посміхнувся:

— Красотулечка для тебе, Лунетта. Очі її засяяли. Вона заметушилася, приладжуючи смужку тканини то до одного місця, то до іншого в пошуках кращого поєднання, і захихотіла від задоволення.

— Дякую, пане генерал. Вона дуже красива.

Броган попрямував далі, і Лунетта поспішила за ним. Уздовж стін висіли портрети царствених осіб, під ногами шаруділи дорогі килими. Закруглені зверху двері були обрамлені позолоченими косяками. Червоний плащ відбивався в незліченних дзеркалах.

Слуга в коричнево-білій лівреї, схилившись, вказав генералу шлях в обідній зал і сам пішов попереду, раз у раз озираючись і кланяючись своїм супутникам.

Тобіас Броган навряд чи був здатний налякати когось своїм зростом і силою, але прислуга, гвардійці і напіводягнені чиновники, які товпилися в коридорі, блідли, побачивши його. Його, пана генерала, предводителя Захисників пастви.

По його слову грішників спалювали, незалежно від того, були вони жебраками або воїнами, або знатними панами. Та хоч королями.

5

Сестра Верна як зачарована дивилась на яскраве полум'я, яке, звиваючись в танці, різнокольоровими язиками злітало до небес. Жар був великий, і, якби не захисні щити, вогонь напевно обпалив би людей. Величезне криваве сонце вже наполовину виплило з-за обрію, затьмарюючи собою похоронне багаття. Інші сестри ще схлипували, але сестра Верна стояла з сухими очима. Всі сльози вона вже виплакала.

Крім однієї сестри і одного хлопчика-вихованця, покликаних символічно охороняти Палац, і, зрозуміло, сестри Сімони, що втратила розум і яку замкнули в порожній кімнаті, захищеній заклинаннями, весь Палац пророків зібрався тут, на пагорбі над Танімурою, — близько сотні вихованців і вдвічі більше сестер Світла і послушниць. Але незважаючи на таку кількість людей, кожен відчував себе глибоко самотнім і стояв, поринувши в молитви. Під час похоронної церемонії, за традицією, всі мовчали.

Після нічної служби над тілами померлих у сестри Верни розламувалася спина. Від заходу до світанку мешканці Палацу спільно підтримували над мертвими силовий щит і підносили молитви. При цьому по всьому місту, не затихаючи ні на мить, гриміли барабани, і до світанку сестра Верна готова була на все життя зненавидіти цей інструмент.

З першим променем сонця щит був знятий, і кожен направив силу свого Хань на запалювання похоронного багаття. Язики полум'я, народженої магією, злетіли вгору, охопивши поліна і два закутаних в савани тіла, що лежать на них, — одне маленьке і щільне, інше — довге й худе.

Довелося перерити все бібліотеку, щоб з'ясувати, як слід проводити церемонію, оскільки ніхто з нині живих ніколи не брав участі в похованні. Цей ритуал не проводився майже вісімсот років — 791 рік, якщо говорити точно. З дня смерті попередньої ігумені.

Як вдалося з'ясувати з давніх книг, тільки душа аббатиси повинна піти під захист Творця в священній церемонії похорону, але як виняток сестри вирішили дарувати таку ж привілей тому, хто так мужньо боровся за її життя. У книгах говорилося, що таке рішення може бути прийняте тільки за умови повної одностайності з цього питання, і довелося чимало потрудитися, щоб добитися цієї самої одностайності.

За звичаєм, коли сонце піднялося над горизонтом, потік Хань припинявся.

Втративши чарівну підтримку, похоронне багаття швидко згасло, і на зеленому пагорбі залишився лише попіл і пара обвуглених колод. Остання смужка диму помчала вгору і зникла в світліючому небі.

Сірий попіл — більше нічого не залишилося в світі живих від аббатиси Аннеліни і пророка Натана. Все скінчилося.

Сестри почали мовчки розходитися — одні в самоті, інші вели, обійнявши за плечі, хлопчика чи послушницю. Немов загублені душі, вони брели вниз, до міста і Палацу пророків, повертаючись до дому, де не було більше матері.

Цілуючи кільце на пальці, сестра Верна раптом подумала, що зі смертю пророка вони в деякому роді залишилися і без батька.

Склавши на грудях руки, вона відсутнім поглядом дивилася вслід.

Їй так і не вдалося помиритися з аббатисою — і тепер уже ніколи не вдасться.

Аннеліна використала її — а потім принизила і розжалували в послушниці тільки за те, що вона, сестра Верна, виконувала свій обов'язок і слідувала наказам. Хоча Верна знала, що аббатиса зробила те, що повинно було бути зроблено заради загального блага, їй все одно було боляче усвідомлювати, що Аннеліна просто використовувала її вірність. І виставила її дурепою.

Після того як Юлія, яка була однією з прихованих сестер Тьми, поранила аббатису, Аннеліна до самої смерті, всі три тижні, не приходила до тями, і в сестри Верни не було можливості поговорити з нею. Тільки Натан, який робив все, щоб зцілити аббатису, мав право входити в її покої. Але в кінцевому підсумку він зазнав поразки. І це коштувало йому життя. Хоча Натан завжди був на вигляд дуже міцним, мабуть, напруга цих днів виявилося занадто великою навіть для нього. Зрештою, йому було майже тисяча років. І за ті двадцять років, що сестра Верна провела в пошуках Річарда, якого все-таки притягла до Палацу, він аж ніяк не помолодшав.

Згадавши про Річарда, Верна посміхнулася. Вона по ньому нудьгувала. Шукач бував часом нестерпний. Правда він теж став жертвою планів аббатиси — хоча потім змирився з цим і не тримав на Аннеліну зла.

У Верни стислося серце при думці про те, що Келен, кохана Річарда, швидше за все померла, як і було сказано в тому жахливому пророцтві. Втім, в душі вона сподівалася, що цього таки не відбулося. Аббатиса була дуже рішучою жінкою і, хоча маніпулювала багатьма людьми, робила це заради всіх дітей Творця, а не для того, щоб задовольнити свої особисті домагання.

— У тебе сердитий вигляд, сестра Верна.

Обернувшись, Верна побачила молодого чарівника Уоррена. Він стояв, засунувши руки в широкі, розшиті сріблом рукава свого темно-бузкового балахона.

Подивившись по сторонах, вона раптом зрозуміла, що вони з Уорреном залишилися на пагорбі тільки вдвох. Решта темними точками ледь виднілися вдалині.

— Можливо, так і є, Уоррен.

— Чому ж, сестра?

Верна розгладила складки спідниці.

— Можливо, я злюся на себе. — Кутаючись в блакитну шаль, вона подумала, що краще змінити тему. — Ти ще так юний — я маю на увазі рівень твого навчання, що мені до цих пір незвично бачити тебе без Рада-Хань.

Уоррен торкнувся шиї в тому місці, де раніше був нашийник, який він проносив більшу частину свого життя.

— Юний за мірками тих, хто живе під закляттям Палацу, але навряд чи інші назвуть мене молодим. Мені сто п'ятдесят років, сестра. Ще раз прийми мою подяку за те, що зняла з мене Рада-Хань. — Прибравши руку від шиї, Уоррен відкинув з чола пасмо світлого волосся. — Схоже, за останні місяці весь світ перевернувся догори дном.

Сестра Верна сумно посміхнулася.

— Я теж сумую за Річардом. Уоррен лукаво глянув на неї:

— Правда? Він дуже незвичайна людина, правда? Я не до кінця вірив, що він зуміє стримати Володаря і перешкодити йому вторгнутися в світ живих. Але, мабуть, він все ж зміг зупинити привид свого батька і повернути Камінь Сліз туди, де йому належить бути, інакше нас всіх вже поглинув би світ мертвих. Чесно кажучи, поки не пройшло зимове сонцестояння, мені було дуже не по собі.

Сестра Верна кивнула.

— Ті речі, яким ти допоміг його навчити, ймовірно, стали йому в нагоді. Ти добре потрудився, Уоррен. — Вона помовчала. — Я рада, що ти вирішив залишитися в Палаці ще на якийсь час, хоч на тобі більше немає Рада-Хань. Тим більше що тепер ми залишилися без пророка.

Уоррен подивився на остигає попіл.

— Більшу частину свого життя я вивчав у підвалі пророцтва і поняття не мав, що багато з них зроблені пророком, що жив у нас в Палаці. Шкода, що мені про це не сказали раніше. Не дозволили поговорити з ним, повчитися у нього.

Тепер ця можливість втрачена назавжди.

— Натан був небезпечною людиною, загадкою, яку ніхто з нас так і не зміг збагнути до кінця. Тому ми ніколи йому не довіряли. Але, можливо, не дозволяючи тобі з ним побачитися, ми дійсно робили помилку. З часом, коли б ти дізнався більше, ніж знаєш зараз, сестри дали би тобі дозвіл — більше того, я впевнена, вони просто зажадали б, щоб ти зустрівся з Натаном.

Уоррен відвів погляд.

— Пізно про це говорити.

— Уоррен, я знаю, що тепер, коли ти позбавився від ошийника, тобі не терпиться подивитися світ. Але ти сам сказав, що хочеш залишитися і продовжити навчання. Відтепер у Палаці немає більше пророка. Пропоную тобі подумати над тим, що твій дар найсильніше проявляється саме в цій галузі. В один прекрасний день ти міг би сам стати пророком.

Уоррен дивився на зелені пагорби. Легкий вітерець розвівав його балахон.

— Не тільки мій дар — все моє життя, всі мої надії завжди були пов'язані з пророцтвами. Я тільки-тільки почав розуміти їх так, як ніхто інший не може зрозуміти. Але розуміти пророцтва і пророкувати самому — далеко не одне й те саме.

— На все потрібен час, Уоррен. Впевнена, коли Натану було стільки ж років, скільки тобі, він знав не більше твого. Якщо ти залишишся і продовжиш навчання, то років через чотириста-п'ятсот станеш не менш великим пророком, ніж Натан.

Уоррен довго мовчав.

— Але там, за бар'єром, лежить цілий світ, — сказав він нарешті. — Я чув, що в замку Чарівника в Ейдіндрілі і в інших місцях є старовинні книги.

Річард говорив, що їх повно в Народному Палаці Д'Хари. Я прагну вчитися, і в світі багато такого, чого не можна знайти тут.

Сестра Верна повела плечима, розминаючи затерплі м'язи.

— Ти знаєш, Уоррен, що ми живемо під захистом заклинання. Якщо ти покинеш Палац, то почнеш старіти, як інші. Подивися, що трапилося зі мною за двадцять років мандрів. У нас з тобою лише рік різниці у віці, але ти як і раніше виглядаєш так, ніби тобі щойно настав час замислюватися про одруження, а я — так, наче мені вже прийшла пора няньчити онуків. Тепер, повернувшись, я знову живу за часом Палацу, але те, що втрачено, вже не повернеш.

Не дивлячись на неї, Уоррен промовив:

— Мені здається, ти бачиш у дзеркалі більше зморшок, ніж є насправді, сестра Верна. Вона не змогла втриматися від посмішки.

— А чи знаєш ти, що колись я була в тебе закохана?

Уоррен на мить втратив дар мови.

— У мене? Ти жартуєш! Коли?

— О, це було дуже давно. Більше ста років тому. Ти був весь занурений у навчання, був такий розумний, і від твоїх блакитних очей в мене завмирало серце.

— Сестра Верна!

Не стримавшись. Верна розсміялася, побачивши, як Уоррен залився краскою.

— Це було давно, Уоррен. Я була тоді молода, як і ти. Швидкоплинне захоплення. — Усмішка злетіла з її обличчя. — Тепер ти здаєшся мені дитиною, а я сама собі представляюся досить старою, щоб бути твоєю матір'ю. Двадцять років за межами Палацу зістарили мене не тільки зовні. — Вона помовчала. — Так що, якщо ти покинеш Палац, у тебе буде лише кілька коротких десятиліть, щоб дізнатися те, що ти хочеш дізнатися. Потім ти постарієш і помреш. А тут у тебе є надлишок часу, щоб вивчитися і, можливо, стати пророком. А книги… Зрештою, їх завжди можна попросити принести сюди. Ти єдиний з усіх решти, у кого є можливість перетворитися на пророка.

Після смерті аббатиси і Натана ти, мабуть, знаєш про пророцтва більше, ніж будь-який інший. Ти потрібен нам, Уоррен.

Уоррен озирнувся на освітлений світанковим сонцем Палац.

— Я подумаю, сестра.

— Тільки про це я і прошу, Уоррен. Зітхнувши, він повернувся до неї:

— І що тепер? Кого, як ти вважаєш, оберуть аббатисою?

У процесі пошуків відомостей про похоронний обряд з'ясувалося ще, що процедура обрання нової ігумені — річ вельми непроста. Уоррену було про це відомо. Ніхто краще за нього не знав вміст книг, що зберігалися в підвалах Палацу.

Верна знизала плечима.

— Аббатиса повинна володіти величезними знаннями і великим досвідом. А це означає, що нею стане хтось із старших сестер. Найбільш ймовірна кандидатура — Леома Марсик. Ще — Філіпа або Дульче. Ну і звичайно, сестра Марена теж увійде до списку. Достойних сестер чимало. Я з ходу можу назвати імен тридцять, хоча й сумніваюся, що хоча б у половини з них є серйозні перспективи стати аббатисою.

Уоррен задумливо потер ніс.

— Напевно, ти права.

Сестра Верна анітрохи не сумнівалася, що закулісна боротьба вже почалася і в міру того як список можливих кандидатур буде звужуватися, найбільш впливових сестер, які ще не зробили свій вибір, будуть всіляко обходити в розрахунку на їхні голоси. Обрання нової ігумені — історичний момент, який визначить життя Палацу на найближчі кілька століть. Схоже, сутичка буде жорстокою.

Сестра Верна зітхнула.

— Не скажу, що я люблю битви, але вибори, судячи з усього, будуть жорсткими.

Переможе найсильніший, але на це може піти багато часу. Нам доведеться жити без аббатиси кілька місяців, а можливо, і цілий рік.

— А кого будеш підтримувати ти, сестра? Верна коротко засміялася.

— Я?! Ти знову бачиш тільки мої зморшки, Уоррен. Я постаріла, але це абсолютно не міняє того факту, що я як і раніше одна з молодших сестер. Мій голос нічого не означатиме.

— В такому разі я вважаю, тобі краще домогтися того, щоб він набув значення. — Уоррен нахилився до неї ближче і знизив голос, хоча поруч не було жодної живої душі. — Ті шість сестер Тьми, яким вдалося втекти, — ти про них не забула?

Сестра Верна насупилася і уважно подивилася в його блакитні очі.

— Яке це має відношення до виборів аббатиси?

Уоррен нервово скрутив балахон на животі у великій ліловий вузол.

— А хто сказав, що їх було лише шість? Раптом у Палаці залишилася ще одна? Або ціла дюжина? Або сотня? Сестра Верна, ти — єдина з усіх сестер, про кого я можу з упевненістю сказати: це — сестра Світла. І ти зобов'язана подбати, щоб аббатисою не став хтось із сестер Тьми. Верна кинула швидкий погляд на Палац.

— Я ж сказала, що є всього лише однією з молодших сестер. Моє слово не варто ні гроша, а решта впевнені, що сестри Тьми втекли всі до єдиної.

Уоррен відвернувся, розгладжуючи зім'ятий балахон, а коли знову подивився на сестру Верну, в погляді його читалася підозра.

— Але ж ти розумієш, що я правий, вірно? Ти теж вважаєш, що в Палаці залишилися ще сестри Тьми.

Сестра Верна зберігала незворушність.

— Хоча я не можу повністю виключити таку можливість, поки у мене немає ніяких підстав бути в цьому впевненою. І крім того, це лише одна з безлічі важливих речей, які повинні бути прийняті до уваги, коли…

— Не треба напихати мене двозначною балаканиною! Ми говоримо про серйозні речі!

Сестра Верна підвела голову:

— Не забувай, що ти учень, Уоррен, і розмовляєш з сестрою Світла.

Будь добрий звертатися до мене з належною повагою.

— А я зовсім не проявляю до тебе неповаги. Але Річард допоміг мені зрозуміти, що я повинен відстоювати свою думку і свою гідність. До того ж саме ти зняла з мене ошийник, і, як сама щойно сказала, ми з тобою ровесники. Я не молодший тебе.

— Ти, як і раніше учень, який…

— Який, по твоїх же словах, знає про пророцтва більше, ніж будь-хто інший. І коли мова йде про них, ти — моя учениця. Визнаю, що про інші речі ти знаєш більше за мене. Наприклад, як користуватися своїм Хань. Але і я де в чому розбираюся краще тебе. До речі, чи не тому ти зняла з мене Рада-Хань, що зрозуміла — не можна тримати людину в полоні. Я поважаю тебе, але я більше не бранець сестер Світу. Ти завоювала мою повагу, сестра, але підкорятися тобі я не маю наміру!

Верна довго дивилася в його блакитні очі.

— Хто б міг подумати, що ховалося за цим нашийником… — Пробурмотіла вона, а потім рішуче кивнула:

— Ти правий, Уоррен. Я теж підозрюю, що в Палаці залишилися інші, хто віддав душу Володарю.

— Інші… — Уоррен пильно подивився їй в очі. — Ти не сказала «сестри», ти сказала «інші». Ти маєш на увазі вихованців, чи не так?

— А ти вже забув про Джедіді? Уоррен злегка зблід.

— Ні, не забув.

— Як ти сам кажеш, де був один, можуть бути й інші. Дехто з молодих чарівників у Палаці теж міг принести клятву Володареві.

Уоррен присунувся до неї впритул і знову взявся крутити в пальцях підлозі балахона.

— Сестра Верна, що ж нам робити? Не можна допустити, щоб аббатисою стала сестра Тьми. Це означало б катастрофу. Ми повинні бути впевнені, що цього не станеться!

— Але як нам дізнатися, хто саме дав клятву Володарю? Більш того, що ми взагалі можемо зробити? Вони володіють магією Збитку, ми — ні. Навіть якщо нам вдасться з'ясувати, хто вони, ми все одно будемо безсилі. З таким же успіхом можна сунути руку в мішок зі зміями і спробувати схопити гадюку за хвіст.

Уоррен зблід.

— Я про це не подумав.

Сестра Верна нервово сплела пальці.

— Ми щось придумаємо. Сподіваюся, Творець вкаже нам шлях.

— Можливо, нам варто знайти Річарда і попросити його про допомогу, як в той раз? Він позбавив нас хоча б від цих шести сестер Тьми. Навряд чи вони коли-небудь посміють повернутися. Річард здорово їх налякав.

— Ну так — тільки аббатиса була поранена, а потім померла. Разом з Натаном, — нагадала Верна. — Смерть йде з Річардом рука об руку.

— Але не тому, що він приводить її, — заперечив Уоррен. — Річард — бойовий чарівник. Він бореться за справедливу справу, заради всіх, хто живе на землі. Якби він не зробив того, що повинен був зробити, аббатиса і Натан все одно загинули б і це було б тільки початком довгого ланцюжка смертей і руйнувань.

Верна взяла Уоррена за руку і промовила більш м'яким тоном:

— Звичайно, ти правий. Ми всі у величезному боргу перед Річардом. Але мати потребу в ньому і знайти його — різні речі. Тому свідчення — мої зморшки. — Сестра Верна відпустила руку чарівника. — До того ж сумніваюся, що ми можемо довіряти комусь ще, окрім один одного. Але ми неодмінно щось придумаємо.

Уоррен похмуро глянув на неї:

— Та вже, слід постаратися. Справа в тому, що в пророцтвах говориться: зловісні події відбудуться з приходом наступної аббатиси.

В Танімурі їх знову оглушив барабанний бій. Гучні низькі рівномірні удари проникали, здавалося, в саму душу. Вони не замовкали ні на хвилину, і це діяло на нерви — але, як припускала сестра Верна, так і було задумано.

Барабанщики в супроводі охорони прибули за три дні до смерті аббатиси і розставили свої величезні барабани по периметру міста. І як тільки барабанний бій почався, він уже більше не замовкав, Барабанщики змінювалися біля барабанів, тому вони гриміли і вночі, і вдень.

Від цього гуркоту всі були готові звихнутися. Люди зробилися нервовими і дратівливими, не чулося звичайного сміху, гомону й шуму натовпу. Всі ходили похмурі і тихі.

В околицях міста приїжджі не висовувалися зі своїх наметів. Стихли гучні розмови, завмерла торгівля, не видно було диму багать. Крамарі не зазивали покупців, а мовчки стояли в дверях своїх крамниць або з кислими обличчями сиділи за прилавками. А рідкісні покупці швиденько брали те, що їм потрібно, і йшли, не затримуючись ні на одну зайву секунду. Дітлахи не випускали з рук материнський поділ і лише перелякано стріляли оченятами по сторонах. Чоловіки, які раніше азартно і шумно різалися в кості, тепер похмуро стояли біля стін своїх будинків, ні з ким не заговорюючи.

У Палаці пророків кожну хвилину бив дзвін. Він бив всю ніч і буде бити до заходу сонця, сповіщаючи всіх про смерть аббатиси. Але барабанний бій не мав ніякого відношення до цієї сумної події. Військові барабанщики повідомляли про швидке прибуття імператора.

— Я пам'ятаю лише королів, — сказала Верна Уоррену, — а якийсь Імперський Орден мені невідомий. Що це ще за імператор?

— Його звуть Джеган. Років десять чи п'ятнадцять тому Імперський Орден почав завойовувати королівства, об'єднуючи їх під своєю владою. — Уоррен задумливо потер скроню. — Бачиш, я в основному проводжу час за книгами, тому не впевнений в подробицях. Але наскільки я зрозумів, Джеган без труднощів підкорив Старий Світ. Втім, поки шкоди від імператора не було. У всякому разі, тут, в Танімурі. Він не втручається у справи Палацу пророків і чекає від нас відповідної люб'язності.

— Тоді навіщо він сюди приїжджає?

— Поняття не маю, — знизав плечима Уоррен. — Можливо, він просто вирішив відвідати цю частину імперії.

Обдарувавши благословенням Творця чергову городянку, сестра Верна обійшла свіжу купу кінського гною і рушила далі.

— Що ж, сподіваюся, він поквапиться і цей проклятий гуркіт нарешті припиниться. Барабани б'ють ось уже четвертий день. Мабуть, він уже близько.

Уоррен озирнувся по сторонах і сказав:

— Палацова гвардія складається з солдатів Імперського Ордена. У порядку люб'язності імператор надав їх аббатисі, оскільки він нікому, крім своїх людей, не дозволяє носити зброю. І ось я тут перекинувся кількома словами з одним із гвардійців. Він каже, що барабанний бій всього лише сповіщає про намір імператора прибути, а зовсім не про те, що він вже їде. Гвардієць сказав, що перед прибуттям імператора в Брестон барабани били майже шість місяців.

— Шість місяців?! Ти хочеш сказати, що нам доведеться терпіти цей гуркіт півроку?!

Уоррен акуратно підібрав балахон і переступив через калюжу.

— Не обов'язково. Він може з'явитися через кілька місяців або вже завтра.

Імператор не опускається до рівня простлюдинів, щоб повідомляти точну дату.

Сестра Верна скривилася:

— Що ж, якщо він затримається, сестри подбають про те, щоб ці барабани замовкли!

— Я був би не проти. Але імператор не відноситься до тих, з ким дозволено не рахуватися. Як мені відомо, його армія за чисельністю перевершує все, що коли-небудь існувало на цьому світі. — Уоррен багатозначно подивився на Верну. — Включаючи й ті, які брали участь у великій війні, відокремила Новий світ від Старого. Верна примружилася.

— Навіщо йому стільки війська, якщо він уже завоював всі стародавні королівства?

По-моєму, це звичайні солдатські байки. Вояки люблять базікати.

— Гвардійці кажуть, що бачили це на власні очі, — знизав плечима Уоррен. — За їх словами, коли Орден збирається весь, війська покривають землю до самого горизонту. Що, по-твоєму, розпочнеться в Палаці, коли він прибуде?

— Ба! Нас не хвилює політика.

— Тебе завжди було нелегко залякати! — Посміхнувся Уоррен.

— Ми робимо те, що завгодно Творцеві, а не якомусь там імператору.

Палац буде ще довго стояти після його смерті.

Деякий час вони йшли мовчки. Потім Уоррен, відкашлявшись, вимовив:

— Знаєш, тоді, коли ми з тобою тільки-тільки сюди приїхали і ти була ще послушницею… Ну, я був у тебе закоханий.

Сестра Верна здивовано дивилася на нього.

— Ну ось, тепер ти вирішив наді мною посміятися!

— Ні-ні, це правда! — Уоррен знову почервонів. — Твоє каштанове волосся здавалися мені найкрасивішими в світі. Ти була розумніша за інших і так впевнено керувала своїм Хань! Я думав, що тобі немає в цьому рівних, і хотів попросити, щоб ти навчала мене.

— Чому ж ти не попросив? Уоррен знизав плечима.

— Ти була такою неприступною, такою цілеспрямованою. А я ніколи таким не був. — Він машинально відкинув волосся з лоба. — Крім того, ти любила Джедіді.

Я був ніщо в порівнянні з ним. І завжди думав, що ти лише посмієшся з мене.

Верна зловила себе на тому, що нервово смикає волосся, і опустила руку.

— Бути може, і посміялася б.

Але подумки вона сильно в тому сумнівалася.

— В юності ми часто робимо дурниці. Молода жінка з дитиною опустилася перед нею на коліна. Верна зупинилася, щоб обдарувати їх благословенням Творця, а потім повернулася до Уоррена:

— Ти міг би покинути Палац років на двадцять, вивчити книги, які так тебе цікавлять, і наздогнати мене за віком. Ми знову стали б ровесниками.

Тоді ти міг би попросити потримати мене за руку… як мені хотілося цього багато років тому.

Раптово хтось окликнув їх. Озирнувшись, Верна побачила в натовпі гвардійця.

Він відчайдушно махав їм рукою.

— Кевін Андельмер, якщо не помиляюся? — Запитала вона. Уоррен кивнув.

— Не уявляю, чого він так метушиться? Мечоносець Андельмер побіг до них, налетів по дорозі на якогось хлопчину, ледь не впав, але все ж зумів встояти на ногах і завмер перед сестрою Верною.

— Сестра Верна! Як добре! Нарешті я вас знайшов! Вас чекають у Палаці.

Негайно.

— Хто чекає? В чому справа? Солдат намагався віддихатися і говорити одночасно.

— Сестри. Сестра Леома схопила мене за вухо і веліла знайти вас і привести.

Сказала, що якщо не поспішу, то прокляну той день, коли з'явився на світ.

Напевно, якісь неприємності.

— Які?

Андельмер розвів руками:

— Я запитав, але вона подивилася на мене тим поглядом, від якого у чоловіків кістки плавляться, і заявила, що це стосується тільки сестер.

Сестра Верна втомлено зітхнула.

— Гаразд, в такому випадку ми, мабуть, підемо з тобою, інакше з тебе знімуть шкуру і приб'ють до древка замість прапора.

Кевін Андельмер побілів як полотно. Він їй повірив.

6

На кам'яному мосту, перекинутому через річку Керн на острів Халзбанд, де знаходився Палац пророків, як три яструби, що підстерігають наближення здобичі, завмерли в нетерпінні сестри Філіпа, Дульче і Марена. Яскраве сонце заважало розгледіти їхні обличчя, але сестра Верна і без того знала, що вони виражають.

Уоррен разом з нею піднявся на міст, а мечоносець Андельмер, вважаючи свій обов'язок виконаним, вважав за краще поспішити в іншу сторону. Коли Верна наблизилася, сивоволоса сестра Дульче грізно подалася вперед.

— Де ти була? Ти змушуєш нас чекати! Барабанний бій, що долинав знизу, від міста, нагадував звук повільно падаючих крапель дощу. Сестра Верна вже перестала звертати на нього увагу.

— Я гуляла, розмірковуючи про майбутнє Палацу та діяння Творця. Прах аббатиси Аннеліни ще не охолов, і я ніяк не припускала, що гризня почнеться так скоро.

Сестра Дульче насунулася на неї ще ближче, і її проникливі сині очі небезпечно блиснули.

— Не смій грубити нам, сестра Верна, інакше швидко перетворишся знову в послушницю. Тепер, коли ти повернулася, пора починати жити за законами Палацу і виявляти до старших належну повагу.

Сестра Дульче випросталася, ніби послабивши хватку. Вона вважала, що цієї загрози цілком достатньо, і не могла уявити, що хтось зважиться з нею сперечатися.

Сестра Марена, кремезна жінка, яка статурою і манерою мови нагадувала дроворуба, злорадно заусміхалася. Сестра Філіпа, смаглява, вилицювата і висока, чиє вузьке підборіддя надавало їй невловиму подібність з якоюсь екзотичною птицею, не зводила з сестри Верни темних очей, зберігаючи на обличчі незворушний вираз.

— Старших? — Перепитала Верна. — В очах Творця всі ми рівні.

— Рівні?! — Роздратовано прошипіла сестра Марена. — Цікавий висновок. На асамблеї сестер ми розглянемо твою недозволену тут поведінку. Ти швидко побачиш, яка ти нам рівня, коли займаєшся брудною роботою разом з іншими послушницями. Тільки цього разу тут не буде Річарда, щоб витягнути тебе з цього!

— Правда, сестра Марена? — Зігнула брову Верна. — Ось воно що…

Уоррен підійшов і став біля неї за спиною.

— Якщо мені не зраджує пам'ять — і поправте мене, якщо я помиляюся, — в останній раз мене, як ти висловлюєшся, «витягли з цього» тому, що ти помолилася Творцеві і на тебе зійшло осяяння. А тепер ти кажеш, що причиною тому — Річард. Я щось невірно пригадую?

— Ти питаєш мене? — Сестра Марена стиснула руки з такою силою, що побіліли кісточки пальців. — Я карала нахабних послушниць ще за двісті років до твого народження! Як ти смієш…

— Але ти тільки що виклала другу версію однієї і тої ж події. Оскільки обидві не можуть бути істинними, отже, одна з них помилкова. Так? Здається мені, тебе тільки що спіймали на брехні, сестра Марена. А мені уявлялося, ти більше за інших повинна намагатися не впасти в цей гріх. Сестри Світла найбільше цінують правдивість і чесність. У всякому разі, більше, ніж нетерпимість до непослуху. І яку ж кару старша сестра, начальниця всіх послушниць, накладе на себе саму за те, що збрехала?

— Так-так, — сказала, посміхнувшись, сестра Дульче. — Яка зухвалість!

На твоєму місці, сестра Верна, якби я не хотіла посваритися з аббатисою — а саме це ти, по-моєму, зараз робиш, — я постаралася б викинути з голови подібні думки. Якщо сестра Леома розгнівається, від тебе не залишиться мокрого місця!

— Отже, сестра Дульче, — посміхнулася у відповідь Верна, — ти збираєшся підтримати сестру Леому? Або просто намагаєшся знайти спосіб прибрати її зі свого шляху і самій битися за посаду?

— Досить! — Спокійно і рішуче вимовила сестра Філіпа. — У нас є куди більш важливі справи. Треба скоріше покінчити з цією містифікацією і приступити до виборів аббатиси.

— І що ж це за містифікація, про яку йде мова? — Запитала Верна, не рухаючись з місця.

Сестра Філіпа граціозно повернулася до Палацу, і поділ її простої, але витонченої жовтого сукні зметнувся.

— Йди за нами, сестра Верна. Ти і так нас затримала. Ти залишилася остання, а потім ми зможемо повернутися до наших справ. А про твою зухвалість ми ще поговоримо.

Вона плавно поплила по мосту. Обидві старші сестри пішли за нею. Уоррен з сестрою Вірною обмінялися здивованими поглядами і рушили слідом.

Уоррен збавив крок і, коли вони трохи відстали, насупившись, прошепотів сестрі Верні:

— Іноді мені здається, сестра Верна, що ти здатна вивести з себе ясний сонячний день! За останні двадцять років тут було так спокійно і мирно, що я забув, якими неприємностями загрожує твій гострий язичок. Навіщо ти це робиш? Тобі просто приносить задоволення їх дражнити?

Сестра Верна відповіла йому сердитим поглядом. Уоррен в розпачі закотив очі і вирішив за краще змінити тему.

— Для чого, по-твоєму, ці троє зібралися разом? Я думав, вони суперниці.

Сестра Верна швидко глянула на що ідучих попереду сестер, бажаючи переконатися, що ті не чують.

— Якщо збираєшся встромити ніж супернику в спину, потрібно підійти до нього досить близько. — В самому серці Палацу сестри зупинилися перед важкими воротами з горіхового дерева і обернулися. Сестра Філіпа вперлася вказівний палець Уоррену в груди, змусивши його відступити на крок.

— Це стосується тільки сестер, — промовила вона крижаним тоном і, подивившись на його шию, додала:

— А коли нова аббатиса приступить до своїх обов'язків, ти знову одягнеш Рада-Хань, якщо захочеш залишитися в Палаці пророків. Ми не потерпимо присутності тут хлопчиська, якого не можна належним чином контролювати.

Сестра Верна непомітно поклала долоню на худу спину Уоррена, не даючи йому зробити ще крок назад.

— Я зняла цей нашийник по праву будь-якої сестри Світу. Це рішення було прийнято зі схвалення керівництва Палацу і не може бути скасовано.

Погляд темних очей сестри Філіппи ковзнув по ній.

— Ми обговоримо це пізніше, в більш відповідний час.

— Давайте швидше закінчимо, — втрутилася сестра Дульче. — Нас чекають інші справи. Сестра Філіпа кивнула.

— Йдемо з нами, сестра Верна.

Уоррен з розгубленим виглядом залишився на місці. Одна з сестер своїм Хань відкрила важкі двері. Не бажаючи виглядати цуценям на повідку, сестра Верна прискорила крок і увійшла першою. Сестра Дульче шумно зітхнула. Сестра Марена обдарувала Верну одним зі своїх знаменитих поглядів, добре відомих послушницям, що провинилися, але не сказала ні слова. Сестра Філіпа злегка посміхнулася. Вона знала, що збоку здається, ніби це за її наказом сестра Верна йде поруч з іншими.

За дверима виявилася кімната з низькою стелею. Між білими колонами з золотими капітелями і різьбленими дубовими листками спиною до дверей стояла сестра Леома. Вона була приблизно одного зросту з сестрою Верною. Її густе сиве волосся, перев'язане золотою стрічкою, звисало майже до пояса, а скромне коричневе плаття майже торкалося підлоги.

Просторий коридор за колонами вів до широкого залу зі склепінчастою стелею.

Крізь величезний вітраж, що зображає Творця в оточенні сестер Світу в старовинних шатах, пробивалися сонячні промені. Творець розпростер руки над сестрами, ніби благословляючи їх, а вони, немов весняні квіточки, ніжно тягнулися до нього.

Уздовж кам'яної балюстради балкона юрмилися, опустивши погляд, сестри і послушниці. У залі теж стояли сестри — як зауважила Верна, постарше і займаючі більш високе положення. Іноді тишу порушувало чиєсь покашлювання, але ніхто не розмовляв.

У центрі залу, навпроти фігури Творця, височіла сяюча колона, зіткана з білого світу. Сестри намагалися триматися від неї на певній відстані. Так і повинно було бути, якщо сяйво означало саме те, про що подумала Верна. Якийсь невеликий предмет — вона не могла розглянути який саме — лежав на самому верху постаменту, що знаходиться всередині світловий колони.

Сестра Леома повернулася до увійшлих:

— А! Рада, що ти приєдналася до нас, сестра.

— Це те, про що я подумала? — Запитала Верна. На зморшкуватому лиці Леоми промайнула легка усмішка.

— Якщо ти подумала про світловий кокон, то так. Мало хто з нас володіють даром або могутністю, щоб виткати його. Вражаюче видовище, чи не так?

Сестра Верна примружилася, намагаючись розгледіти, що лежить на постаменті.

— Я ніколи раніше не бачила цього постаменту, у всякому разі, тут.

Що це? І звідки?

Сестра Філіпа подивилася на білий стовп кокона. Її незворушність кудись пропала.

— Коли ми повернулися з похорону, він уже стояв тут, чекаючи нас.

Сестра Верна знову вдивилася в загадковий предмет.

— Що там лежить?

— Перстень аббатиси. — Сестра Леома сплела сухі пальці. — Уособлення влади.

— Перстень аббатиси?! А що, в ім'я Творця, він там робить?

— Справді, що? — Підняла брову сестра Філіпа.

В її темних очах Верна вловила відблиск занепокоєння.

— Так що ж…

— Просто підійди і спробуй його взяти, — сказала сестра дульче. — Хоча навряд чи тобі це вдасться, — додала вона собі під ніс.

— Ми не знаємо, що тут відбувається, — повідомила Леома. Її голос звучав спокійно і дружелюбно. — Коли ми повернулися, постамент вже був тут. Ми намагалися розглянути його трохи краще, але не змогли наблизитися. Враховуючи особливі властивості цього кокона, ми вирішили, що, перш ніж приступати до справи більш грунтовно, буде розумно перевірити, чи не може хто-небудь з нас підійти впритул до кільця і, таким чином, вирішити проблему. Ми все робили спроби, але жодна не увінчалася успіхом. Ти — остання, хто ще не пробував.

Сестра Верна поправила шаль.

— А що відбувається, коли намагаєшся підійти? Сестри Дульче і Марена відвели погляд, а сестра Філіпа, дивлячись Верні в очі, відповіла:

— Неприємне відчуття. Вельми неприємне. Чомусь сестру Верну це анітрохи не здивувало. Швидше їй здалося дивним, що ніхто серйозно не постраждав.

— Це майже злочин — встановити кокон там, де непосвячений може випадково в нього увійти.

— Навряд чи, — заперечила Леома. — У всякому разі, це не таке місце. Його виявили прибиральниці. І у них вистачило розуму триматися подалі. Але те, що ніхто з сестер не зміг пройти крізь нього і взяти. кільце, — нехороша ознака. Та, хто буде здатна дістати перстень аббатиси без усякої допомоги, здійснить видатне діяння.

Верна глянула на сестру Леому:

— А ви не пробували створити відтягуючі волокна і прибрати кокон в сторону?

Сестра Леома похитала головою:

— Ми вирішили, що спочатку кожній з нас повинна бути надана можливість довести свою обраність. Досить імовірно, що цей щит налаштований лише на одну конкретну сестру. Правда, ми не знаємо, навіщо все це затіяно. Але якщо це дійсно так, то спроба зрушити кокон може привести до знищення предмета, який ним охороняється. Ти — єдина, хто ще не пробував взяти кільце. — Сестра Леома втомлено зітхнула. — Ми приводили сюди навіть сестру Симону.

— Їй краще? — Знизивши голос, запитала Верна. Сестра Леома спрямувала погляд на фігуру Творця.

— Вона все ще чує голоси, а минулої ночі, коли ми всі були на пагорбі, їй знову наснився дивний сон.

— А тепер іди і спробуй взяти кільце, щоб ми могли приступити до виборів аббатиси, — заявила сестра Дульче. Вона глянула на Філіпу з Леомою поглядом, який ясно говорив, що розмов достатньо. Сестра Філіпа мовчки витримала цей погляд. Сестра Марена нетерпляче глянула на м'яке світло, що прикриває перстень, і сестра Леома махнула рукою в бік постаменту.

— Верна, дорога, якщо можеш, принеси нам перстень. Ця затримка не дозволяє нам зайнятися іншими справами. Ну а якщо тобі не вдасться, доведеться спробувати зрушити кокон. Іди, дитино.

Глибоко зітхнувши, сестра Верна подумки дала клятву більше нікому не дозволяти назвати її «дитя» і рішуче рушила вперед. Тишу порушував тільки звук її кроків та віддалений бій барабанів. Поміркувавши, Верна вирішила, що сестра Леома набагато старша і все ж заслуговує на повагу. Подивившись на балкон, вона побачила своїх подруг, сестер Амелію, Фібі і Джанет. Вони несміливо їй посміхнулися. Зціпивши зуби, сестра Верна пішла далі.

Вона не мала уявлення, як кільце аббатиси могло опинитися під таким небезпечним захистом. Щось тут все ж не так. При думці про те, що це влаштувала якась із сестер Тьми, дихання її почастішало. Вирішивши, що вона, Верна, надто багато знає, хтось цілком міг налаштувати згубний щит на неї. Верна мимоволі сповільнила крок. З іншого боку, якщо комусь прийшло в голову позбутися її, це цілком можна було зробити і без подібних ефектів.

Сестра Верна була вже біля зовнішньої межі захисного поля. Крім звуку власних кроків, всі інші звуки зникли. Вона розрізнила золоте мерехтіння кільця і приготувалася до «вельми неприємних відчуттів», які, судячи з усього, пережили всі інші, але відчула лише тепло, як під променями літнього сонця. Повільно, крок за кроком, вона просувалася вперед, але ставало тільки тепліше.

По приглушеному аханню, яке долинуло немов з неймовірної далини, Верна зрозуміла, що до неї нікому не вдалося пройти так далеко. Разом з тим це ще не означало, що їй вдасться дійти до кінця або вчасно втекти. Крізь м'яке біле мерехтіння вона бачила сестер, що стежили за нею широко розкритими очима.

А потім Верна опинилася перед постаментом. Світло тут був таким яскравим, що вона вже не могла розрізнити облич. Перстень аббатиси лежав на пергаменті, запечатаному червоним сургучем за допомогою цього ж персня. Зсунувши перстень, сестра Верна перевернула пергамент і побачила напис.

Якщо бажаєш вибратися з кокона живою, одягни перстень на середній палець, лівої руки, поцілуй перстень, потім зламай печатку і прочитай мою волю іншим сестрам.

Аббатиса Аннеліна Алдуррен.

Сестра Верна в потрясінні втупилася на пергамент. На мить їй здалося, що написані на ньому слова теж дивляться на неї. Вона не знала, що робити.

Звичайно, вона одразу впізнала почерк аббатиси, але при цьому добре розуміла, що підробити його неважко. Якщо все це придумано якоїсь сестрою Тьми, схильною до зайвої театральності, то послідувати цим інструкціям означає вірну загибель. Але якщо сестри Тьми тут ні при чому, то не послідувати їм — теж смертельно. Верна завмерла, намагаючись знайти вихід, але нічого розумного в голову їй не приходило.

Нарешті вона зважилася і взяла кільце. За стіною яскравого світла почулися здивовані вигуки. Сестра Верна покрутила перстень в руці, розглядаючи печатку із зображенням сонця, що сходить. Перстень, покритий патиною часу, був теплим на дотик, ніби черпав тепло з якогось внутрішнього джерела, і, безсумнівно, належав аббатисі. Внутрішній голос підказував Берні, що помилки тут бути не може. Вона знову подивилася на пергамент.

Якщо бажаєш вибратися з кокона живою, одягни перстень на середній палець лівої руки, поцілуй перстень, потім зламай печатку і прочитай мою волю іншим сестрам.

Аббатиса Аннеліна Алдуррен.

Важко дихаючи, сестра Верна наділа перстень на середній палець лівої руки.

Потім піднесла руку до губ і поцілувала його, подумки благаючи Творця послати їй розуму і додати сил. Промінь світла, вдаривши з висоти з фігури Творця, висвітлив сестру Верну теплим м'яким сяйвом, повітря навколо неї ледь відчутно здригнулося. Сестра Верна теж здригнулася — від несподіванки, а потім тремтячими пальцями взяла пергамент. Повітря затремтіло сильніше. Придушивши бажання втекти, вона зламала печатку. Сяйво, що виходило від фігури Творця, стало майже нестерпним.

Розгорнувши пергамент, сестра Верна глянула туди, де стояли невидимі їй сестри.

— Під загрозою смерті мені велено зачитати цей лист. — Вигуки замовкли, і запанувала тиша як в могилі. Верна приступила до читання.

— Тут написано: «Так дізнаються всі присутні і ті, кого немає тут, мою останню волю».

Голос її на мить перервався, а сестри дружно ахнули.

— «Настають часи важких випробувань, і не можна дозволити, щоб Палац погруз в інтригах і боротьбі за моє місце. Я цього не допущу. Використовуючи свій привілей як аббатиси, я встановлюю новий порядок, призначаючи собі наступницю.

Вона стоїть перед вами, з підтверджуючим її повноваження перснем на пальці.

Сестра, яка зачитує моє послання, і є нова аббатиса. Так скоряться їй всі сестри Світу.

Чари, накладені мною на перстень, створені під керівництвом і за допомогою самого Творця. Киньте виклик їм на свій страх і ризик.

До нової аббатиси: ти повинна служити Палацу пророків і захищати його і все, заради чого він існує. Хай буде з тобою Світло.

Написано мною власноруч, перш ніж я перейду з цього життя в ласкаві руки Творця.

Аббатиса Аннеліна Алдуррен».

Прогримів грім. Світлова колона і обрамляюче Верну мерехтіння зникли.

Аббатиса Верна Совентрін опустила руку з пергаментом і втупилася на здивовані обличчя оточуючих її сестер. Почувся шерех одягу: сестри Світла одна за одною опускалися на коліна і схиляли голови перед новою аббатисою.

— Цього не може бути, — прошепотіла Верна. Раптово вона кинулася до дверей, упустивши пергамент. Сестри поспішили підібрати його, щоб самим прочитати останні слова аббатиси Аннеліни Алдуррен.

Чотири старші сестри, піднявшись з колін, заступили шлях Верні.

Прекрасне світле волосся сестри Марени обрамляло попелясто-сіре обличчя. Сині очі сестри Дульче були круглими немов миски, а сестра Філіпа розгубила всю свою незворушність і тепер була сама заклопотаність.

Зморшкуваті щоки сестри Леоми розпливлися в люб'язній усмішці.

— Тобі знадобиться допомога і порада, сес… нова аббатиса. — Усмішка дещо спотворилася, тому що вона судорожно сковтнула. — Ми готові надати будь-яку допомогу. Ми тут, щоб служити…

— Дякую, — слабким голосом відповіла Верна і знову попрямувала до виходу.

Її ноги, здавалося їй, рухаються самі по собі.

Уоррен чекав зовні. Верна закрила за собою двері і здивовано зупинилася перед молодим світловолосим чарівником, який опустився на одне коліно і схилив перед нею голову.

— Аббатиса. — Уоррен, посміхаючись, підняв голову і пояснив:

— Я підслуховував.

— Не смій так мене називати! — Верна чула власний голос ніби здалеку.

— Чому ж? — Його усмішка стала ще ширшою. — Це ж…

Верна відвернулася і подивилася вдалину. Вона вже впоралася з потрясінням, і ясність думки повернулася до неї.

— Пішли, — коротко наказала вона.

— Куди?

Верна провела пальцем по губах і метнула на Уоррена через плече такий погляд, що той негайно замовк. Вона попрямувала вперед, і Уоррен поспішив за нею. Наздогнавши Верну, він пішов поруч, приміряючи свій крок до її. Вона попрямувала до виходу з Палацу пророків. Уоррен пару раз намагався було з нею заговорити, але Верна всякий раз припиняла ці спроби, приклавши палець до губ. Зітхнувши, Уоррен зрештою здався. Сунувши руки в рукава свого балахона, він мовчки попрямував слідом за новою аббатисою.

Послушниці і вихованці, що траплялися їм назустріч, вже чули дзвін, що сповіщав про обрання нової ігумені, і при вигляді кільця на пальці у Верни схилялися в поклоні. Вона ж, дивлячись тільки перед собою, вперто крокувала вперед. Стражники на мосту через Керн теж вклонилися, коли вона проходила.

На іншій стороні моста Верна спустилася до берега і пішла вздовж краю води. Вони минули порожні причали — всі рибалки рибалили вище за течією, — і нарешті Верна зупинилася на пустельному п'ятачку біля скель, що омивалися водою.

— Клянуся, якщо б ця набридлива стара не померла, я повісила би її своїми руками!

— Ти це про кого? — Поцікавився Уоррен.

— Про аббатиси. Якби вона вже не була в руках Творця, я б із задоволенням взяла її в свої руки і показала, де раки зимують!

— Ось це було б видовище, аббатиса, — хихикнув Уоррен.

— Не називай мене так!

— Але ти відтепер являєшся аббатисою, — нахмурився юний чарівник.

Верна схопила його за комір.

— Уоррен, ти зобов'язаний мені допомогти. Ти повинен «витягнути мене з цього», як висловлюється сестра Марена.

— Що?! Але все вийшло чудово! Верна, ти тепер аббатиса!

— Ні. Я не можу нею бути. Уоррен, ти прочитав від початку до кінця всі книги в архівах, вивчав палацові закони. Ти повинен знайти для мене привід відмовитися.

Він неодмінно є, давай же, подумай як слід!

— Відмовитися? Але ж все вже вирішено. І потім, це ж найкраще, що могло трапитися. — Він схилив голову набік. — Навіщо ти мене сюди притягла?

Верна відпустила його.

— Уоррен, подумай сам. Чому загинула аббатиса?

— Її вбила сестра Юлія, одна з сестер Тьми. Вона загинула, тому що боролася з ними.

— Ні, Уоррен, я ж сказала — думай! Вона загинула тому, що в один прекрасний день у себе в кабінеті повідомила мені, що їй відомо про сестер Тьми.

Сестра Юлія була однією з її помічниць і чула, як аббатиса говорила про це. — Вона присунулася ближче. — Кабінет був захищений, я була впевнена в цьому, але не розуміла, що сестри Тьми володіють магією Збитку. Сестра Юлія прекрасно все чула, і ніякий щит їй не був перешкодою. А тут відкрите місце, і ми побачимо, якщо хтось захоче підслухати. Тут ніде сховатися. — Верна кивнула на хвилі. — І вода заглушає наші голоси.

Уоррен із занепокоєнням озирнувся.

— Я зрозумів, що ти маєш на увазі. Але, знаєш, аббатиса, по воді звуки іноді розносяться дуже далеко.

— Я ж сказала, не називай мене так! Вдень всюди шумно, і якщо ми будемо говорити тихо, вода заглушить наші голоси. Обговорювати в Палаці важливі речі занадто великий ризик. Але повернемося до того, про що я говорила. Я хочу, щоб ти знайшов для мене спосіб позбутися посади аббатиси. Уоррен важко зітхнув.

— Перестань говорити дурниці. Ти цілком підготовлена для того, щоб бути аббатисою. Можливо, навіть краще, ніж інші сестри. Адже, крім досвіду, аббатиса повинна володіти і мужністю. — Верна підняла брову, і він відвів погляд. — Я можу прочитати будь-які книги в сховищі. Я ознайомився з доповідями. Він знову подивився на неї. — Заради того, щоб привезти сюди Річарда, дві сестри, що були з тобою, закололи себе, їх Хань перейшов до тебе. Так що ти володієш силою трьох сестер.

— Навряд чи це єдина вимога, Уоррен. Він нахилився до неї.

— Як я вже говорив, я читаю будь-які книги. Я знаю, які пред'являються вимоги. І ти підходиш по всіх вимогах. Причепитися ні до чого. Тебе слід було обрати аббатисою, і дуже добре, що так вийшло.

Верна зітхнула.

— Я бачу, ти втратив розум разом з нашийником! Я кажу про інше — Назви мені хоч одну причину, по якій мені слід було б хотіти стати аббатисою.

— Щоб виловити сестер Тьми, — посміхнувся Уоррен. — У твоїх руках достатньо влади, щоб зробити те, що повинно бути зроблено. — Його блакитні очі горіли. — Як я вже сказав, твоє призначення — найкраще з того, що могло статися.

Верна в розпачі сплеснула руками.

— Навпаки, Уоррен, — найгірше! Влада — це той же нашийник, від якого ти був такий радий позбутися!

— Що ти маєш на увазі? — Нахмурився Уоррен. Сестра Верна відкинула назад своє каштанове волосся.

— Уоррен, аббатиса — полонянка своєї влади. Ти часто бачив аббатису Аннеліну? Ні. А чому? Тому що вона сиділа в своєму кабінеті і управляла Палацом пророків. Їй треба було стежити за тисячею речей, тисячі питань вимагали її уваги, потрібно було тримати в полі зору сотні сестер та вихованців, включаючи ще й Натана. Ти навіть уявити собі не можеш, які неприємності міг доставити цей пророк. Його було необхідно охороняти неусипно.

Верна помовчала і продовжувала:

— Аббатиса не може просто так взяти відвідати нікого з сестер або вихованців, бо всі тут же почнуть в паніці міркувати, що ж вони такого натворили.

Аббатиса не може ні про що вільно поговорити, бо кожен шукає в її словах прихований сенс. І все це лише тому, що вона являє собою абсолютну владу і ніхто ні на мить не може про це забути. Якщо вона все ж виходить зі своїх покоїв, то це завжди супроводжується грандіозними церемоніями, а якщо їй прийде в голову прийти в обідній зал повечеряти, то ні у кого не вистачить сміливості продовжувати розпочату розмову. Всі будуть мовчки сидіти, поглядати на неї і молитися, щоб вона не глянула в їх сторону або, що ще гірше, не запросила б за свій стіл! Уоррен присвиснув.

— Я ніколи не розглядав це з такої точки зору.

— Одним словом, якщо твої підозри про сестер Тьми вірні, хоча я цього зовсім не стверджую, то, якщо я залишуся аббатисою, мені стане набагато важче обчислити їх.

— Але для аббатиси Аннеліни це виявилося не складно.

— Звідки ти знаєш? Може, не будь вона аббатисою, вона виявила б їх багато років тому, коли ще могла з ними впоратися. Може, вона позбулася б від них ще до того, як вони почали вбивати хлопчиків і забирати їх чоловічий Хань, збільшуючи свою могутність. А так вона виявила їх занадто пізно і в результаті загинула.

— Вони можуть злякатися того, що тобі все відомо, і необережним вчинком видати себе.

— Якщо в Палаці ще залишилися сестри Тьми, то вони будуть лише раді бачити мене аббатисою, яка пов'язана справами по руках і ногах і не встає у них на шляху.

Уоррен потеребив губу.

— Але все ж повинна бути якась користь від того, що ти стала аббатисою.

— Це всього лише перешкода в боротьбі з сестрами Тьми. Уоррен, ти повинен мені допомогти! Ти знаєш книги. Там напевно є щось, що допоможе мені виплутатися!

— Аббатиса…

— Припини так мене називати!

— Але це твій титул! — Роздратовано хмикнув Уоррен. — Я не можу називати тебе по-іншому. Сестра Верна зітхнула.

— Аббатиса, я маю на увазі аббатиса Аннеліна, просила друзів називати її просто Енн. Раз вже я тепер аббатиса, то і ти називай мене Верною.

Уоррен задумливо насупив брови, потім вимовив:

— Ну… Напевно, ми з тобою друзі.

— Уоррен, ми більше, ніж друзі. Ти — єдиний, кому я беззастережно довіряю. Крім тебе, більше нікого не залишилося.

— Отже, Верна, — кивнув він і задумливо закусив губу. — Ти права, Верна. Я знаю книги. Мені відомо, які пред'являються до аббатиси вимоги, і ти їм повністю відповідаєш. Правда, ти молода для аббатиси, але прецеденти вже бували. Закон не ставить вікових обмежень. До того ж ти володієш Хань трьох сестер. Немає сестри, принаймні сестри Світла, рівної тобі по силі. Цього вже достатньо, щоб призначити тебе на цей пост. Основна вимога до аббатиси — могутність, повне володіння Хань.

— Повинно бути щось, Уоррен! Думай! — Блакитні очі відбили глибину його знань — і жалю.

— Верна, я добре вивчив книги. У них все викладено гранично ясно. І там суворо заборонено законним чином обраній аббатисі відмовлятися від виконання своїх обов'язків. Тільки смерть може її звільнити. У тебе немає ніякої можливості відмовитися від посади, якщо тільки Аннеліна Алдуррен не оживе і не зажадає назад свій титул. Ти — аббатиса.

Верна теж нічого не могла придумати. Вона опинилася в пастці.

— Ця жінка псує мені життя, скільки я себе пам'ятаю! — В люті вигукнула Верна. — Вона налаштувала на мене цей клятий кокон, я знаю! Я знаю, що вона його замкнула. І зловила мене. Як шкода, що я не можу її задушити!

Уоррен ласкаво торкнувся її руки.

— Верна, невже ти можеш дозволити якій-небудь сестрі Тьми стати аббатисою?

— Звичайно, ні!

— А Енн, по-твоєму, могла б?

— Ні, але я не бачу…

— Верна, ти сказала, що не можеш довіряти нікому, крім мене. Подумай про Енн. Вона опинилася в такому ж становищі. Вона не мала права дати сестрам Тьми хоча б мізерну можливість стати аббатисою. І вона вмирала. Енн зробила єдине, що було в її силах. Вона не довіряла нікому, крім тебе.

Верна в потрясінні втупилася на Уоррена, його слова луною віддавалися в неї в голові.

Впавши на найближчий гладкий камінь біля краю води, вона закрила обличчя долонями. — О Творець! — Прошепотіла вона. — Яка я егоїстка!

Уоррен присів поруч з нею.

— Егоїстка? Уперта, це буває, але аж ніяк не егоїстка.

— Ох, Уоррен! Мабуть, їй було так самотньо! Хоча Натан був з нею… до самого кінця. Уоррен кивнув. Помовчавши, він промовив:

— У нас багато проблем, так, Верна?

— Повний Палац, Уоррен, в красивій обгортці і з золотим кільцем замість стрічки.

7

Річард позіхнув, прикриваючи долонею рот. Він так втомився від того, що не спав майже всю попередню ніч, не кажучи вже про сутичку з мрісвізами, що насилу пересував ноги. Переслідуваний низкою запахів, від приємних до огидних, він пробирався по лабіринту вулиць і вуличок, намагаючись триматися ближче до будинків і уникати людних місць. Пані Сандерхолт вказала йому напрямок; Річард в загальних рисах дотримувався його і сподівався, що не заблукав.

Завжди знати, де знаходишся і як дістатися туди, куди прямуєш, справа честі будь-якого провідника. Але так як Річард був лісовим провідником, він вважав, що йому можна пробачити втратити напрям в місті. Крім того, і лісовим провідником він давно вже не був і не думав, що коли-небудь стане ним знову.

Проте він знав, з якого боку сонце, і незважаючи на всі зусилля, які докладали вузькі вулички, темні провулки і безладно розкидані будинки зі сліпими фасадами, південний схід залишався південним сходом. Він просто використав як орієнтири найбільш високі будівлі замість дерев та особливостей ландшафту і намагався не хвилюватися, якщо часом йшов не по тій самій вулиці, про яку говорила пані Сандерхолт.

Річард прокладав свій шлях повз бідно одягнених лоточників, які продавали горщики з сухими корінням або садки з голубами і рибою, повз вуглекопів, що штовхали перед собою візки з вугіллям і співуче називали ціну, проходив повз сироварів в яскравих червоно-жовтих камзолах, повз м'ясні крамниці зі свинячими, баранячими і оленячими тушами, повз продавців солі, які пропонували її в різних видах і упаковках, повз пекарів, які продавали хліб, пироги і тістечка, повз торговців птахами, прянощами, зерном, вином і елем і тисячами інших товарів, виставлених у вітринах або прямо на вулиці. Покупці відчайдушно торгувалися, скаржачись на високі ціни, — і раптом Річард збагнув, що неприємне відчуття, яке він відчуває майже всю дорогу, є магічним попередженням: за ним стежать.

Стривожений, він озирнувся, серед безлічі лиць навколо не було ні одного знайомого. Меч Річард завбачливо приховав під плащем, щоб не привертати уваги. У всякому разі, всюдисущі патрулі не особливо ним цікавилися, хоча деякі д'харіанці поглядали на Річарда з таким виглядом, ніби відчували небезпеку, але не могли визначити її джерело. Річард прискорив крок.

Відчуття було досить слабким: ймовірно, переслідувачі трималися на відстані, і він не міг їх побачити. Але як же визначити їх у натовпі? Річард оглянув найближчі дахи, але нічого підозрілого не виявив.

На розі Річард зупинився і якийсь час спостерігав за натовпом, текучим вгору і вниз по вулиці, в надії помітити переслідувачів, але знову не знайшов нічого, що могло б його насторожити.

— Медовий пряник, мій пане? Річард обернувся і побачив мерзнучу за крихітним хитким столиком дівчинку в не по росту великому пальто. На вигляд їй було років десять-дванадцять, але Річард не був досвідчений у визначенні віку маленьких дівчаток.

— Що? — Дівчинка показала на столик.

— Медовий пряник. Їх випікає моя бабуся. Вони дуже смачні, запевняю вас.

Всього лише пенні. Будь ласка, купіть хоча б один, господарю мій! Ви не пошкодуєте.

Стара, що сиділа позаду дівчинки на коричневій ковдрі, розстеленій прямо на снігу, посміхнулася Річарду. Річард відповів легкою усмішкою, одночасно прислухаючись до своїх відчуттів і намагаючись визначити характер тривоги. Дівчинка і стара з надією чекали.

Річард ще раз оглянув вулицю і, глибоко зітхнувши, поліз в кишеню. Скачучи в Ейдіндріл, він за два тижні майже не зупинявся, щоб поїсти, і до сих пір відчував деяку слабкість. Але у нього були тільки срібні і золоті монети з Палацу пророків, і Річард сумнівався, що в мішку, залишеному в Палаці сповідниць, міг би знайтися хоч один пенні.

— Я не пан, — сказав він, ховаючи в кишеню всі гроші, окрім однієї срібної монети. Дівчинка показала на його меч.

— Той, у кого такий чудовий меч, може бути тільки шляхетним паном.

Стара перестала посміхатися. Не зводячи очей з меча Річарда, вона повільно піднялася на ноги.

Річард, квапливо прикривши плащем рукоять, поклав монету дівчинці в долоню.

— У мене не знайдеться вам здачі, пане, — пробурмотіла дівчинка, дивлячись на гроші. — Я навіть не знаю, скільки потрібно для цього дрібниці. Я ніколи не тримала в руках срібної монети.

— Я ж сказав тобі — я не пан. — Він посміхнувся дівчинці. — Мене звати Річард. Ось як ми вирішимо: ти візьми монету і вважай її платою вперед. А коли я знову пройду мимо, ти даси мені ще один медовий пряник, і так далі, поки монета не скінчиться.

— О, пане мій… тобто Річард, спасибі! Просяявши, дівчинка простягнула бабусі гроші. Стара уважно вивчила монету і зауважила:

— Незнайомої чеканки. Мабуть, ви приїхали здалеку.

Вона і не могла знать походження монети. Старий і Новий світи були роз'єднані більше трьох тисячоліть тому.

— Так, здалеку. Але срібло проте всюди срібло.

Стара подивилася на нього блакитними очима, з яких роки, здавалося, вимили весь колір.

— Взято або дано, мій пане? — Річард здивовано підняв брову, і вона пояснила. — Ваш меч, благородний пан. Ви його взяли, або він був вам вручений?

Стара пильно подивилася на нього, і Річард нарешті зрозумів, що вона має на увазі. Шукача призначав чарівник, але з тих пір, як багато років тому Зедд покинув Серединні Землі, меч перетворився на цінний трофей для злодіїв або тих, хто міг собі дозволити його купити. Фальшиві Шукачі створили мечу погану репутацію, їм не можна було довіряти. Вони користувалися магією меча в корисливих цілях, а не для того, до чого призначали його ті, хто наділив магією цей меч.

За багато років Річард став першим, хто був названий Шукачем Істини. Він розумів жахливу потужність магії і власну відповідальність. Він був справжнім шукачем.

— Його вручив мені Чарівник Першого Рангу. Я обраний, — неохоче відповів Річард. Стара зім'яла сукню на животі.

— Шукач, — видихнула вона беззубим ротом. — Хвала духам! Істинний Шукач!

Дівчинка, не розуміючи, про що йде мова, подивилася на монетку в руці бабусі й простягнула Річарду найбільший пряник. Річард з усмішкою взяв його.

Стара, нахилившись через стіл, запитала, знизивши голос:

— Ти прийшов, щоб позбавити нас від паразитів?

— В якомусь сенсі. — Річард спробував пряник і знову посміхнувся дівчинці.

— Правда дуже смачний.

Вона заусміхалася.

— Я ж казала! Бабуся робить кращі медові пряники на всій вулиці глашатаїв.

Вулиця глашатаїв. Нарешті він зумів вийти на потрібну вулицю. Повз ринок на вулицю глашатаїв, сказала пані Сандерхолт. Річард підморгнув дівчинці і відкусив від пряника ще шматок. — Що за паразити? — Запитав він стару. — Мій син і її мати, — вона очима вказала на дівчинку, — вирушили до палацу чекати, коли їм дадуть золото. Я казала їм: треба працювати, але вони відповіли, що я — вижила з розуму стара і якщо вони дочекаються, то отримають золота більше, ніж зможуть заробити своєю працею.

— А чому їм повинні його дати? Стара знизала плечима.

— Хтось у палаці це пообіцяв. Сказав, що всі жителі міста заслужили свою частину казни. Знайшлися такі, хто в це повірив. Мій синок все життя про це мріяв. Молодь нині пішла лінива, всі тільки й знають, що сидіти сиднем і чекати, коли їм дадуть грошей. Ні щоб самим про себе подбати! Там, біля палацу, раз у раз б'ються за те, кому отримувати золото першим. Дехто, хто слабший чи старшого віку, в цих бійках і гине. Одним словом, працювати майже всі перестали, і ціни ростуть. Ми ледь наскрібаємо на хліб. — Стара зажурилася. — І все через жадібність. Мій син працював у пекаря, тепер чекає, коли йому дадуть золота, а вона голодує. — Стара кивнула на дівчинку і посміхнулася. — Але внучка в мене не така. Допомагає мені пекти пряники, так-так, щоб ми могли прогодуватися. Я-то не дозволю їй шлятися по вулицях, як інші діти. — Вона похмуро глянула на Річарда. — Ось тобі й паразити. Ті, хто забирає у нас те незначне, що ми заробляємо або робимо своїми руками. Ті, хто спокушає людей лінню, щоб пасти їх, немов овець. Ті, хто забрав у нас свободу і надію. Навіть я, вижила з розуму стара, розумію, що ледачому ні до чого немає діла. Він думає лише про себе. Не знаю, куди котиться світ.

Коли вона замовкла, Річард вказав на монету в її руці і багатозначно сказав:

— Я був би вам дуже зобов'язаний, якби ви забули про те, що бачили меч. Стара розуміюче кивнула:

— Все, що завгодно. Для вас, мій пане, все що завгодно. І надавайте цим паразитам як слід!

Річард пройшов трохи далі по вулиці і присів на парапет, щоб спокійно доїсти пряник. Він дійсно був дуже смачним, але Річард був голодний і не дуже перебирав смак їжі. Прислухавшись до своїх відчуттів, він ще раз переконався, що відчуває не наближення мрісвіза, а звичайне стеження. Тепер би тільки виявити переслідувача. Він уважно вдивлявся в обличчя перехожих, але не помічав нікого, хто б виявляв інтерес до його персони.

Злизуючи з пальців мед, Річард перетнув вулицю, відчуваючи себе так, немов пливе проти течії. Шум, гам, стукіт підков, скрегіт коліс, тріск ящиків на возах, скрип злежалого снігу під ногами, вигуки лоточників і вигуки візників несказанно його дратували. Він звик до тиші лісу, де єдиним шумом був шелест листя на деревах, дзюрчання води і шурхіт вітру. Звичайно, він часто бував у Хартленді, але те крихітне містечко мало чим відрізнявся від села.

Річард нудьгував за своїм лісом. Келен обіцяла, що коли-небудь вони разом приїдуть туди. Він посміхнувся, уявивши, як буде показувати їй потаємні куточки, водоспади, ущелини в горах… Їм буде добре там удвох. Річард згадав ту особливу усмішку, яку вона дарувала тільки йому одному, і в нього потепліло на серці.

Він тужив за Келен куди більше, ніж за своїм рідним лісом, і хотів якомога швидше опинитися з нею поруч. Скоро вони зустрінуться — але поки йому треба дещо зробити тут, в Ейдіндрілі.

Почувши якийсь шум, Річард обернувся і зрозумів, що, замріявся, перестав дивитися по сторонах і ледь не потрапив під копита колони вершників. Їх командир, вилаявшись, наказав підлеглим зупинитися.

— Ти що, сліпий?! Тільки круглий дурень лізе назустріч кінному строю!

Річард глянув на всі боки. Перехожі тулилися до будинків, всім своїм виглядом показуючи, що зовсім не збиралися виходити на середину вулиці, і старанно відводили погляди від солдатів. Здавалося, всім їм зараз більше всього на світі хочеться стати невидимками.

Річард глянув на предводителя вершників і на мить теж подумав, чи не стати йому справді невидимим, щоб не вплутуватися в зайві неприємності. Того і дивися хтось постраждає. Але раптово йому на думку прийшло Друге Правило Чарівника: найбільше зло може виникати з вельми благих намірів, а Річард вже засвоїв, що, коли маєш справу з магією, наслідки можуть бути жахливими. Простих вибачень повинно бути достатньо, вирішив він.

— Прошу пробачення. Напевно, я задивився в іншу сторону. Пробачте.

При цьому він розглядав солдат, не пригадування, щоб бачив раніше схожих. Всі верхи, лад тримають відмінно, вигляд у всіх похмурий, але обладунки бездоганно вичищені, як і зброя. Кожен в червоному плащі і на білому коні. У них був такий вигляд, наче вони збиралися пройти парадом перед якимось королем.

Офіцер глянув на Річарда з-під блискучого шолома, прикрашеного червоним плюмажем і, легко утримуючи могутньою рукою в рукавичці поводи свого величезного жеребця, нахилився вперед.

— Забирайся з дороги, недоумок, або будеш бути затоптаним.

Річард впізнав його акцент: точно такий же був у Еді. Річард не знав, з якою Еді країни, але ці люди явно були її співвітчизники.

Знизавши плечима, Річард відступив убік.

— Я ж вибачився. Не думаю, що ви так поспішаєте.

— Битва з Володарем — завжди термінова справа. Річард відступив ще на крок.

— Не можу з цим не погодитися. Він якраз зараз тремтить від страху за найближчим рогом, очікуючи, коли ви прийдете і розправитеся з ним, так що вам дійсно краще поквапитися.

Темні очі вершника спалахнули крижаним вогнем. Річард мимоволі здригнувся, жаліючи в душі, що свого часу не позбувся безглуздої звички грубити у відповідь на зверхнє ставлення. Це, напевно, тому, що він завжди був високого зросту.

Річард ніколи не любив битися, але ще в дитинстві він став мішенню для всіх, хто бажав довести свою силу. Задовго до того, як Зедд вручив йому Меч Істини, Річард навчився приборкувати свій гнів і завжди намагався обеззброїти противника жартом. Але разом з тим він був незмінно впевнений у своїй силі, і ця впевненість часом перетворювала жарт в злу насмішку. Образливі слова зривалися з язика раніше, ніж він встигав подумати, і Річард нічого не міг з цим вдіяти.

— У тебе нахабний язик. Може бути, ти теж із тих, хто служить Володарю?

— Запевняю вас, пане, що у нас з вами один ворог.

— За самовпевненістю ховаються слуги Володаря.

Воїн в червоному плащі почав спішуватися. Річард ледь встиг подумати, що треба тікати швидше, як в ту ж мить його підхопили чиїсь могутні руки.

— Іди своєю дорогою, чепурун, — пролунав голос звідкись праворуч і ззаду.

— Це не ваша здобич.

Річард закрутив головою і побачив, що його тримають у висячому положенні два здоровенних д'харіанці в коричневих шкіряних латах.

Вершник, який встиг вийняти тільки одну ногу із стремена, завмер.

— Ми з тобою на одній стороні, брат. Цього хлопця необхідно допитати у нас — а потім трохи повчити його чемності. Ми…

— Провалюйте, я сказав.

Річард хотів було висловити свою думку з цього приводу, але мускулиста рука закрила йому рот. Він побачив на лікті руки блискучий обруч з золотистого металу, який був утиканий гострими немов бритва шипами — смертоносну зброю в рукопашному бою, і ледь не проковтнув власного язика.

Д'харіанські солдати взагалі відрізнялися ростом, але ці двоє були просто гіганти. Гірше того, це були не звичайні воїни. Річарду вже доводилося бачити солдатів з такими обручами на передпліччях. Особиста охорона Даркена Рала. Колишній правитель Д'хари ніде не з'являвся без їх супроводу.

Д'харіанці утримували Річарда під руки з такою легкістю, ніби він був солом'яною лялькою. Після двотижневої скачки Річард був вимотаний до межі, та й після сутички з мрісвізами пройшло не більше двох годин. Правда, страх додав йому сил, але, щоб вирватися від цих двох, його сил було явно недостатньо.

Офіцер в червоному плащі вивільнив другу ногу зі стремена.

— А я кажу, він буде наш. Ми повинні допитати його. Якщо він служить Володарю, значить, зізнається. Д'харіанець зліва загрозливо пророкотав:

— Давай-давай, злазь. Я знесу тобі довбешку, а потім пограю нею в кеглі. Ми його розшукуємо давно, і тепер він наш. Коли ми тобі його віддамо, зможеш допитувати його труп скільки завгодно.

Офіцер знову зупинився, дивлячись на одного з д'харіанців.

— Я ж сказав тобі, брате, ми з тобою на одній стороні. Ми обидва боремося з Володарем. Навіщо нам битися один з одним?

— Якщо бажаєш битися, діставай меч. Якщо ні — забирайся.

Решта вершників, яких було близько двох сотень, дивилися на д'харіанців байдуже і, що найбільше вразило Річарда, без тіні страху. Зрозуміло, безпосередніх супротивників було всього двоє — але Річард своїми очима бачив, що д'харіанські війська розсипані по всьому місту. Якщо сутичка відбудеться, вони всі в одну мить виявляться тут.

Однак офіцера, судячи з усього, така можливість аніскільки не турбувала.

— Вас двоє, брат. Не дуже хороший розклад.

Д'харіанець, який стояв ліворуч від Річарда, окинув поглядом ряди вершників і презирливо сплюнув.

— Ти правий, красунчику. Але нічого, Іган постоїть в сторонці, щоб зрівняти шанси, а я розберуся з тобою і твоїми хлистами. Тільки попереджаю, «брат», якщо твоя нога торкнеться землі, клянусь, ти помреш першим.

Крижані очі, спокійні й холодні, деякий час уважно вивчали д'харіанців. Потім офіцер у блискучих обладунках і червоному плащі вилаявся чужою мовою і знову усунув ноги в стремена.

— У нас є більш важливі справи, брати. Ця людина для нас є порожньою тратою часу. Він ваш.

За помахом його руки колона знову рушила уздовж вулиці. Річард спробував вирватися, але безуспішно. Його поволокли геть, а перехожі відводили погляд, не бажаючи втручатися і нариватися на неприємності.

Річард пробував опиратися та судорожно придумував вихід, але, перш ніж він встиг збагнути, що ж робити далі, його затягли у вузький темний прохід між готелем і якимось темним будинком.

В глибині провулка, в тіні, Річард побачив чотири закутані в плащі фігури.

8

Д'харіанці дбайливо опустили Річарда на землю. Ледве його ноги знайшли опору, він схопився за меч. Солдати відійшли в сторону і прибрали руки за спину. Чотири фігури в плащах вийшли з тіні і рушили до Річарда.

Вирішивши, що втеча краще сутички, Річард не став діставати меч, а пірнув убік. Перекотившись через голову, він схопився на ноги і уперся спиною в холодну стіну будинку. Важко дихаючи, Річард накинув на голову капюшон плаща мрісвіза, і в мить ока плащ злився з каменем. Річард зник.

Невидимці вислизнути простіше, і краще втекти, ніж битися без надії на успіх. Ось він і втече — як тільки віддихаєтеся.

Четверо в плащах вийшли на світло. Плащі відкрилися. Темно-коричнева шкіра з ніг до голови облягала стрункі жіночі фігурки. На поясі у кожної жінки сяяла золота зірка в обрамленні дорогоцінних каменів.

Річард одразу впізнав ці зірки: занадто часто він втикався закривавленим обличчям в цю емблему Він завмер, забувши не тільки про меч, а навіть про те, як дихати.

Охоплений панікою, він бачив лише символ, який був йому так добре знайомий.

Морд-Сіт.

Жінка, яка йшла попереду, відкинула капюшон. У неї було довге світле волосся, заплетене в косу. Її блакитні очі ковзали по стіні в пошуках Річарда.

— Магістр Рал? Магістр Рал, де… Річард зморгнув.

— Кара?

Він перестав зосереджуватися, і плащ знову став чорним. Кара побачила Річарда, і в цю хвилину на них обрушилася небо.

Грізно ричачи і ляскаючи крилами, виблискуючи величезними іклами, Гратч приземлився між Карою і Річардом. Солдати вихопили мечі майже миттєво, але куди їм було змагатися з Морд-Сіт у швидкості. Клинки ще не вийшли з піхов, а жінки вже стискали в руках ейджі. Хоча на вигляд ейдж здавався лише тонким червоним стерженьком, Річард знав, яке це могутня зброя. Колись Річарда «навчали» з його допомогою.

Він кинувся до гара і відкинув його до дальньої стіни, але гар знову перелетів через нього і знову приготувався кинутись на ворогів.

— Стійте! Всім стояти!

Шестеро людей і один гар завмерли — Річард ричав на всю міць своїх легенів.

Він поняття не мав, хто вийде переможцем у цій сутичці, але не мав ні найменшого бажання з'ясовувати. Скориставшись загальною розгубленістю, він встав перед Гаром і виставив перед собою руки.

— Гратч — мій друг. Він всього лише хотів захистити мене. Стійте, де стоїте, і він вас не зачепить.

Гратч обхопив Річарда волохатими лапами і притиснув до свого рожевого живота.

По провулку гулко рознеслося задоволене бурчання, повне ніжності, хоча при цьому в ньому виразно проступали застережливі нотки.

— Магістр Рал, — тихо промовила Кара, а солдати прибрали мечі у піхви. — Ми тут теж для того, щоб захищати вас.

Річард вивільнив одну руку.

— Все в порядку, Гратч. Це мої друзі. Ти все зробив правильно і спасибі тобі, але зараз, будь ласка, заспокойся.

Гратч закурликав — це означало, що він задоволений. Річард велів Гратчу слідувати за собою, але намагатися не потрапляти нікому на очі. І Гратч блискуче виконав доручення. Річард і сам не бачив його, поки гар не обрушився на них зверху.

— Кара, як ви тут опинилися?

Кара шанобливо торкнулася руки Річарда і, здавалося, була здивована міцністю його м'язів. Вона посміхнулася.

— Навіть сам Даркен Рал не вмів ставати невидимим. Він міг керувати тваринами, але стати невидимкою — ні.

— Я не керую Гратчем. Він мій друг. І я зовсім не… Кара, що ви тут робите?

Здавалося, її поставило в тупик це питання.

— Охороняємо вас.

— А вони? — Річард вказав на солдатів. — Вони говорили, що збираються мене вбити.

Солдати стояли не рухаючись, немов два могутніх дерева.

— Магістр Рал, — промовив один з них. — Ми швидше помремо, ніж дозволимо комусь вбити вас.

— Ми вас майже наздогнали, коли ви зчепилися з цими хлюстами на конях, сказала Кара. — Я наказала Ігану з Докасом витягнути вас звідти, але без бійки, інакше ви могли б постраждати. Ці люди не повинні були здогадатися, що ми хочемо вирвати вас з їх рук, інакше б вони спробували вбити вас. Ми не хотіли ризикувати вашим життям.

Річард глянув на двох світловолосих д'харіанських солдатів. Темнокоричневі обладунки сиділи на них як влиті, щільно обтягуючи могутні тіла. На грудях у кожного красувалася велика буква «Р», а під нею — перехрещені мечі.

Один із солдатів — Річард не знав, Докас або Іган, — кивнув, підтверджуючи те, що сказала Кара. Оскільки Кара та інші Морд-Сіт два тижні тому допомогли Річарду здобути перемогу над Ралом Даркеном, він був схильний вірити їй.

Річард надав Морд-Сіт свободу, але, отримавши її, вони вважали за краще стати особистою охороною Магістра Рала і віддано захищали його. Річард вже зневірився змусити їх змінити рішення.

Одна з жінок тихо окликнула Кару і кивком вказала на вулицю, де вже почали скупчуватися цікаві. Втім, одного погляду д'харіанських солдатів було досить, щоб роззяви заспішили геть.

Кара схопила Річарда за плече.

— Тут небезпечно — уже. Ходімо з нами, Магістр Рал.

Не чекаючи відповіді, вона підштовхнула його в тінь і відчинила віконниці на одному з вікон. Річард жестом заспокоїв Гратча і слідом за Карою поліз у вікно. У кімнаті, куди вона його привела, стояв покритий пилом стіл з трьома свічками, кілька лавок і стілець. У кутку лежали пожитки.

Гратч склав крила і теж примудрився протиснутися слідом. Він тримався біля Річарда, спокійно спостерігаючи за іншими. А ті, взявши до відома, що гар — друг Річарда, здавалося, зовсім перестали турбуватися, що знаходяться в суспільстві хижого звіра.

— Так все-таки, Кара, що ви тут робите? Кара насупилася так, немов у нього було щось не в порядку з головою.

— Я ж сказала, ми охороняємо вас. — Хитра усмішка торкнула куточки її губ. І схоже, ми прибули вчасно. Магістр Рал бореться магією проти магії, в цьому ваша задача. А нам надайте битися сталлю проти сталі. — Вона вказала на інших Морд-Сіт. — У Палаці у нас не було часу на знайомство. Це мої сестри по зброї: Холлі, Берліна і Раїна.

У мерехтливому світлі свічок Річард уважно вивчив лиця трьох жінок.

Тоді, в Народному Палаці, він дійсно поспішав і встиг запам'ятати тільки лише Кару. Вона одна говорила за всіх, і він тримав кинджал біля її горла, поки Кара не переконала його, що говорить правду. Холлі виявилася синьоокою високою блондинкою. Бердіна і Раїна були трохи нижчі. У Бердіни волосся було каштанове, а у Раїни — чорне. У всіх трьох були проникливі очі, їх погляд, здавалося, проникав у саму душу. Річард на все життя запам'ятав цей погляд — такий був у всіх Морд-Сіт. Правда, темні очі Раїни надавали цьому погляду особливо зловісного відтінку.

Річард твердо подивився їм в очі.

— Ви були серед тих, хто допоміг мені в Палаці? — Вони кивнули. — Отже, ви заслужили мою вічну вдячність. А де ж решта?

— У Палаці, на випадок, якщо б ви повернулися до того, як ви вас розшукаємо, — пояснила Кара. — Командувач генерал Трімак наполіг, щоб Докас з Іганом поїхали теж, оскільки вони входять до числа особистих охоронців Магістра Рала.

Ми виїхали всього на годину пізніше вас, але не наздогнали. — Вона здивовано похитала головою. — Ми не втрачали ні секунди, і все-таки ви майже на добу нас випередили.

Річард поправив перев'язь меча.

— Я дуже поспішав. Кара знизала плечима:

— Ви — Магістр Рал. Коли мова заходить про вас, нас ніщо здивувати не може.

Річард подумав, що вона, однак, виглядала дуже здивованою, коли він став невидимим, але розсудливо не висловив цього вголос.

— Що це за приміщення? — Запитав він, оглядаючи темну пилову кімнату.

Кара зняла рукавички і кинула їх на стіл.

— Ми хотіли влаштувати тут базу, поки не знайдемо вас. Ми вибрали це місце тому, що тут поблизу штаб-квартира д'харіанців. — Мені говорили, вони займають велику будівлю за ринком.

— Так і є, — кивнула Холлі. — Ми перевірили.

Річард пильно подивився в її уважні сині очі.

— Я якраз прямував туди, коли ви мене перехопили. Думаю, мені не зашкодить, якщо я з'явлюся туди у вашому супроводі. — Він послабив зав'язки плаща і почухав шию. — Однак як ви примудрилися відшукати мене в такому великому місті?

Обличчя солдатів залишилися незворушними, зате брови жінок здивовано поповзли вгору.

— Ви Магістр Рал, — сказала Кара. Вона явно вважала, що цього пояснення цілком достатньо. Річард склав руки на грудях.

— І що?

— Узи, — вступила в розмову Бердіна і була дещо спантеличена, побачивши на його обличчі подив. — Ми пов'язані з Магістром Даркеном узами.

— Я не розумію, що це означає. Яке вони мають відношення до того, про що я запитав?

Морд-Сіт обмінялися поглядами. Кара схилила голову набік.

— Ви — Магістр Рал, владика Д'Хари. Ми — д'харіанці. Чого тут не зрозуміти?

Річард відкинув з чола волосся і приречено зітхнув.

— Я виріс у Вестланді, за два кордони від Д'Хари. Я зроду нічого не чув про Д'хару і ще менше про Даркена Рала, поки кордони не зникли. Кілька місяців тому я навіть не підозрював, що Даркен Рал — мій батько. — Побачивши їх здивування, він відвів погляд. — Він згвалтував мою матір, і вона переїхала в Вестланд ще до того, як я народився, до встановлення меж. Даркен Рал не підозрював про моє існування, не знав, що я його син, до самої своєї смерті.

Я поняття не маю, що це означає — бути Магістром Ралом.

Охоронці стояли не ворушачись. Четверо Морд-Сіт мовчали, і полум'я свічок відбивалося в їх очах. Річард замислився, чи не шкодують вони в цю хвилину про те, що принесли йому клятву вірності, і відчув незручність від того, що розповідає про своє походження людям, яких не знає по-справжньому.

— Ви все ще не пояснили, яким чином знайшли мене.

Бердіна відкинула капюшон, а Кара поклала руку Річарду на плече, змушуючи його сісти на стілець. Стілець скрипнув, і Річард засумнівався, чи витримає він його вагу, але стілець витримав. Кара глянула на солдатів.

— Може, краще ви йому поясніть, оскільки почуваєте узи сильніше. Докас?

Докас випростався.

— З чого почати?

Кара хотіла щось сказати, але Річард перебив її:

— Мені ще багато треба зробити, а часу мало. Почни з головного. Що це за узи?

— Я розповім те, чому нас учили, — кивнув Докас.

Річард махнув рукою в бік лавки, показуючи, щоб Дока сів. Йому було неприємно дивитися знизу вверх на цього гіганта. Кинувши погляд через плече, Річард побачив, що Гратч вилизує на собі шерсть, не забуваючи стежити за людьми. Річард підбадьорливо усміхнувся йому. Гратч вперше потрапив в таку велику компанію, але, враховуючи подальші плани Річарда, йому пора було до цього звикати. Морда гара зморщилася у потворній усмішці, проте вуха стояли сторч, немов він до чогось прислухався. Річард пошкодував, що не знає точно, чи багато гар розуміє з того, що чує.

Докас присунув лавку і сів.

— Давним-давно…

— Як давно? — Перервав його Річард. Докас провів пальцем по кістяний ручці кинджала, прикидаючи.

— Дуже давно… Коли тільки утворилася Д'Хара. Напевно, кілька тисячоліть тому…

— І що ж?

— Одним словом, узи ці виникли в ті часи. Перший Магістр Рал охопив своєю силою, своєю магією весь д'харіанський народ, щоб захистити його.

— Ти хочеш сказати, щоб правити ним? — Підняв брову Річард. Докас похитав головою.

— Це була взаємна угода. Будинок Ралів, — він постукав по букві «Р» у себе на грудях, — повинен був стати магією, а народ — сталлю. Ми захищаємо його, а він, у свою чергу, нас. Ми стали пов'язані один з одним.

— Навіщо чарівникові захист сталлю? Чарівник володіє магією.

Докас, рипнувши шкірою, сперся на коліно і нахилився вперед, серйозно дивлячись на Річарда.

— От ви володієте магією. Чи завжди вона вас захищала? Ви не можете весь час не спати, весь час дивитися, хто у вас за спиною, і магія вам не допоможе, якщо нападників багато. Навіть чарівник помре, якщо йому перерізати горло. Ми потрібні вам.

Поміркувавши, Річард не міг не погодитися з тим, що почув.

— І все ж — яке відношення ці узи мають до мене?

— Магія пов'язує народ Д'Хари з Магістром Ралом. Коли Магістр вмирає, цей зв'язок переходить до його спадкоємця — якщо той володіє даром. — Докас знизав плечима. — Узи — це магія. Всі д'харіанці їх відчувають. З самого народження. І завдяки цим зв'язкам ми впізнаємо Магістра. Коли Магістр Рал поруч, ми відчуваємо його присутність. Так ми і вас знайшли. Чим менше відстань, тим сильніше відчуваються узи.

Вхопившись за спинку стільця, Річард різко нахилився вперед.

— Ти хочеш сказати, що всі д'харіанці відчувають мою присутність і знають, де я перебуваю?

— Ні. Це щось більше. — Доказів сунув палець під нагрудник і з насолодою почухався. Він явно не знав, як пояснити краще.

Берліна поставила ногу на лавку і, спершись на коліно, прийшла на допомогу солдату.

— Бачите, перш за все ми повинні відчути нового Магістра Рала. Відчути і визнати його владу. Визнати не шляхом якоїсь церемонії, а в душі.

Ми можемо і не хотіти визнавати цю людину, як було в попередньому випадку, але, якщо він Магістр, тут вже нікуди не дінешся. Це вище нас.

— Іншими словами, це якийсь різновид віри. — Обличчя всіх присутніх просвітліли.

— Так. Саме так це найкраще пояснити, — сказав Іган. — Як тільки ми визнали його владу, до тих пір, поки Магістр Рал живий, ми пов'язані з ним узами.

Коли він помирає, новий Магістр Рал займає його місце, і тоді ми вже пов'язані узами з ним. В усякому разі, саме так має бути. Але цього разу щось пішло не так, і Даркен Рал, або його дух, якимось чином утримав частину себе в цьому світі.

Річард випростався.

— Врата. Скриньки в Саду Життя — врата в нижній світ, і одна була відкритою. Але коли я повернувся два тижні тому, то закрив її, і Даркен Рал відправився в Підземний світ — тепер уже назавжди.

Докас потер долоню об долоню, і м'язи на його руках здулися буграми.

— Коли Даркен Рал помер на початку зими, ви виголосили промову перед Палацом.

Багато д'харіанців, які чули вас, повірили, що ви — новий Магістр Рал.

Але деякі — ні. Дехто, як і раніше був пов'язаний узами з Ралом Даркеном. Мабуть, так сталося тому, що ці врата, про які ви говорите, були відкриті.

Такого раніше ніколи не бувало. У всякому разі, я ніколи ні про що схоже не чув. Повернувшись, ви не тільки знищили за допомогою вашого дару дух Даркена Рала, але і завдали поразки повсталим офіцерам, які не визнали вас. Вигнавши дух Даркена Рала, ви розірвали узи, що зв'язували його з нами, і переконали всіх у Палаці, що ви — Магістр Рал. Тепер всі вони вірні вам. Весь Палац. Вони пов'язані узами тільки з вами.

— Як і повинно бути, — рішуче закінчила Раїна. — тому що ви володієте даром.

Ви чарівник. Ви — магія проти магії, а д'харіанці, ваш народ, — сталь проти сталі.

Річард глянув у її темні очі.

— Про ці кайдани, про цю історію щодо магії проти магії і сталі проти сталі я знаю менше, ніж про те, як бути чарівником, а про чарівництво мені взагалі майже нічого не відомо. Я не знаю, як користуватися магією.

Морд-Сіт деякий час дивилися на нього, а потім розсміялися, наче він вдало пожартував.

— Я не жартую. Я не знаю, як користуватися своїм даром.

Холлі грюкнула його по плечу і вказала на Гратча.

— Ви керуєте тваринами, в точності як Даркен Рал. Ми цього не можемо.

Ви навіть з ним розмовляєте. З Гаром!

— Ти просто не розумієш. Я врятував його, коли він був ще зовсім маленький. Я виростив його, тільки і всього. Ми з ним потоваришували. Це не магія.

Холлі знову ляснула його по плечу.

— Може, для вас це і не магія. Магістр Рал, але ніхто з нас на таке не здатний.

— Але…

— Сьогодні на наших очах ви стали невидимим, — сказала Кара. Вона вже не сміялася. — Ви будете стверджувати, що і це не магія?

— Ну, гадаю, це магія, але не зовсім та, що ви думаєте. Ви просто ніяк не зрозумієте… Кара вигнула брову.

— Магістр Рал, для вас такі штучки звичайна справа, тому що ви володієте даром. А для нас це магія. Невже ви припускаєте, що кожен з нас може зробити те саме, що й ви?

Річард провів долонею по обличчю.

— Ні, ви цього зробити не зможете. І все-таки це не те, що ви думаєте.

Раїна обдарувала його тим поглядом Морд-Сіт, який зобов'язував до покори. У Річарда моментально відібрало мову. Хоча він не був більше бранцем Морд-Сіт і ці жінки тепер були його союзниками, навчання ейджом швидко не забувається.

— Магістр Рал, — вимовила Раїна, і її тихий голос наповнив усе приміщення, — в Народному Палаці ви билися з духом Даркена Рала. Ви, звичайна людина, билися з духом могутнього чарівника, який повернувся зі світу мертвих, щоб знищити всіх. У нього не було тіла, це був привид, існуючий тільки завдяки чарам. З ним ви могли битися лише за допомогою своєї власної магії.

Вона перевела дух і продовжувала:

— Під час битви ви метали блискавки, і ці блискавки, породжені магією, знищили повсталих генералів, які були на стороні Даркена Рала. В той день той, хто ще не був пов'язаний з вами узами, став ними пов'язаний. За все наше життя в палаці не витало стільки магії, як в той день.

Вона нахилилася до Річарда, як і раніше не спускаючи з нього своїх темних очей, і голос її зазвучав голосніше:

— Це була магія, Магістр Рал. Нас всіх мав поглинути світ мертвих, але ви нас врятували. Ви виконали свою частину договору. Ви були магією проти магії. Ви — Магістр Рал. Ми віддамо свої життя за вас.

Річард раптово усвідомив, що лівою рукою судорожно стискає руків'я меча і букви слова «Істина» майже до крові врізаються йому в долоню.

Зусиллям волі він відвів погляд від очей Раїни і оглянув інших.

— Те, що ви говорите, — правда, але все не так просто, як вам здається.

Існує щось більше… Я не хочу, щоб ви вважали, ніби я роблю щось, тому що знаю, як потрібно робити. Просто так виходить, от і все. Дарен Рал все життя вчився магії, він знав про неї чи не все. Ваша ж віра в мене надто сильна.

— Ми розуміємо, — знизала плечима Кара. — Вам потрібно більше дізнатися про магію.

Що ж, вчитися завжди корисно. Ви краще послужите нам, якщо будете знати більше.

— Ні, ви не розумієте…

Кара підбадьорливо поклала руку йому на плече.

— Багато ви знаєте або мало — не має значення. Ніхто не в силах пізнати все. Але для нас це нічого не змінює. Ви — Магістр Рал. Ми з вами пов'язані узами. — Вона стиснула йому плече. — Навіть якщо б хтось із нас захотів змінити це, то не зміг би. Це неможливо.

Річард раптом заспокоївся. Насправді він не хотів їх відмовляти. Їх вірність і допомога могли йому знадобитися.

— Ви допомогли мені раніше і зараз, на вулиці, можливо, врятували мою шкуру, але я не хотів би, щоб ваша віра в мене була більшою, ніж я того заслуговую. Не хотів би вас розчаровувати. Я хочу, щоб ви йшли за мною тому, що ми робимо добру справу, а не тому, що нас пов'язують якісь узи. Зрештою, це ж рабство.

— Магістр Рал! — Раїна вперше втратила незворушність. — Ми були пов'язані узами з Даркеном Ралом, і тоді у нас було не більше вибору, ніж зараз. Він забрав нас до себе, коли ми були ще зовсім юними, навчив нас і використовував, щоб…

Річард встав і приклав палець до її губ.

— Я знаю. Тепер все добре. Тепер ви вільні.

Кара згребла його за комір плаща і розгорнула обличчям до себе.

— Ви що, не розумієте? Багато хто з нас ненавиділи Дарка Рала, але ми були приречені служити йому, пов'язані узами. Ось що таке рабство! Для нас не має значення, скільки ви знаєте. Від цього узи не стануть слабкіше. А тепер вперше за все нашу життя вони не сприймаються нами як тяжкий тягар. Навіть якщо б їх не існувало, наш вибір все одно був би таким же. А ось це — не рабство!

— Нам нічого не відомо про вашу магію, — вступила Холлі, — зате ми можемо навчити вас бути Магістром Ралом. — Усмішка пом'якшила вираз її синіх очей, і з-за холодної маски Морд-Сіт проступила звичайна жінка. — Зрештою, Морд-Сіт для того й існують, щоб навчати і виховувати. — Усмішка зникла, наче її й не було. — Не важливо, наскільки довгим виявиться ваш шлях. Ми все одно підемо з вами.

Річард провів рукою по волоссю. Він був зворушений, але в той же час сліпа відданість завжди викликала у нього деяке занепокоєння.

— Я хочу, щоб вам стало ясно: я не такий могутній чарівник, як ви думаєте. Я дещо розумію в магії, зокрема, в магії мого меча, але своїм даром користуватися не вмію. Я не розумію, що в мене всередині, не розумію, що роблю, і не можу нічим керувати. І потім, мені допомагали добрі духи. — Він помовчав, дивлячись їм в очі. — Денна була з ними.

Морд-Сід посміхнулися, але для кожної ця посмішка означала своє. Вони знали Денну, знали, що вона навчала Річарда, і знали, що йому довелося вбити її, щоб втекти. Він звільнив Денну від уз, що пов'язували її з Ралом Даркеном, але заплатив за це високу ціну. Дух Денни знайшов спокій, але все одно її смерть завжди буде переслідувати його. Йому довелося зробити клинок Меча Істини білим і покласти кінець її життя через любов і прощення.

— Що може бути краще, ніж мати на своєму боці добрих духів? — спокійно зауважила Кара, висловивши спільну думку. — І радісно знати, що Денна серед них.

Річард відвернувся і зробив вигляд, що обтрушує плащ. Потім він повернувся до Морд-Сіт і заговорив про інше:

— Так от, як Шукач Істини, я йшов туди, бажаючи дізнатися, хто командує військами Д'Хари тут, в Ейдіндрілі. Мені треба зробити дещо важливе, і я поспішаю. Я поняття не мав про ці узи, але добре уявляю, на що здатний Шукач. Тим не менше я буду радий, якщо ви підете зі мною.

Бердіна похитала головою.

— Схоже, нам повезло, що ми вчасно його відшукали.

Решта Морд-Сіт згідно кивнули. Річард здивовано подивився на них:

— Чому — пощастило?

— Тому, — пояснила Кара, — що вони ще не визнали вас Магістром.

— Я ж сказав: я — Шукач. І це набагато важливіше. Не забувайте, що тільки тому мені вдалося знищити Даркена Рала. Однак тепер, коли ви розповіли мені про узи, я маю намір повідомити д'харіанському командуванню, що я, крім того, новий Магістр Рал, і зажадати покори. Це суттєво полегшить мені задачу.

Бердіна засміялася.

— Дивне везіння, що ми так вчасно вас перехопили!

Раїна глянула на подругу.

— Мене кидає в дрож при думці про те, що ми ледь не втратили його назавжди.

— Про що це ви? Це ж д'харіанці! Я думав, що вони теж зможуть відчути ці самі узи!

— Ми ж вам говорили, — сказав Докас, — що кожен повинен визнати і прийняти Магістра Рала.

А ті, про кого ви говорите, ще цього не зробили. До того ж не у всіх узи однаково сильні. Річард сплеснув руками.

— То ви кажете, що всі як один підуть за мною, то стверджуєте протилежне!

— Спочатку ви повинні зв'язати їх узами, Магістр Рал, — зітхнувши, промовила Кара. — Якщо, звичайно, зможете. Генерал Райбах — напівкровка.

— І що це значить? — Нахмурився Річард.

— Магістр Рал, — вступив в розмову Іган. — На початку часів, коли перший Магістр Рал виткав чарівну мережу, Д'Хара була не такою, як зараз. Вона входила до складу більш великої держави. Це було щось схоже на нинішні Серединні Землі, до складу яких входять різні країни.

Річард раптово згадав історію, розказану йому Келен, коли вони вперше зустрілися з нею. Вони сиділи біля вогнища під гілками притулок-сосни, і Келен повідала йому дещо про світ, що лежить за межами Вестланда.

Річард втупився в дальній кут кімнати, пригадуючи.

— Дід Даркена Рала, — повільно вимовив він, — Паніз Рал, владика Д'Хари, за часів свого правління почав об'єднувати землі. Він поглинув навколишні королівства і створив сучасну Д'Хару.

— Вірно, — кивнув Іган. — Не всі, що називають себе д'харіанцями зараз, є нащадками справжніх д'харіанців, тих, хто був пов'язаний узами на початку.

У деяких є краплина істинної д'харіанскої крові — в одних її більше, в інших менше. Деякі, як Докас і я, — чистокровні д'харіанці. А у деяких її немає зовсім. І вони не відчувають уз. Даркен Рал, як раніше і його батько, збирав навколо себе людей, схожих на них, тобто спраглих влади.

Багато хто з них не чистокровні д'харіанці, зате вони дуже честолюбні.

— А генерал Трімак, солдати Першої когорти і особисті охоронці Магістра Рала? — Річард вказав на Докаса з Іганом. — Мабуть, всі вони чистокровні д'харіанці?

Доказів кивнув.

— Як і його батько, Даркен Рал повністю довіряв тільки чистокровним д'харіанцям. А напівкровок, і тих, у кого немає д'харіанської крові, відправляв за кордон або завойовувати інші народи.

Річард задумливо потеребив губу.

— І що ж той, хто командує тут д'харіанскімі військами? Як там його?

— Генерал Райбах, — підказала Бердіна. — Він змішаної крові, так що з ним буде не просто. Але якщо вам вдасться змусити його визнати в вас Магістра Рала, то в ньому досить д'харіанської крові, щоб відчути узи. А коли командир пов'язаний узами, то і багато хто з його підлеглих теж стають ними пов'язаними, тому що довіряють йому. І вірять тому, чому вірить він. Якщо ви зв'яжете узами генерала Райбаха, у вашому розпорядженні будуть всі д'харіанські війська в Ейдіндрілі. Навіть якщо в когось із солдатів немає істинної д'харіанської крові, вони тим не менш вірні командирам і в якомусь сенсі теж будуть пов'язані узами.

— Отже, мені потрібно переконати генерала Райбаха, що я новий Магістр Рал — підвів підсумок Річард.

— Саме тому ми вам потрібні, — хижо посміхнулася Кара. — Ми привезли вам подарунок від генерала Трімака. Покажи йому! — Махнула вона Холлі.

Холлі розстебнула на грудях шкіряні обладунки, дістала з-за пазухи довгий футляр і з гордою посмішкою простягнула Річарду. У футлярі виявився пергамент, скріплений печаткою у вигляді черепа зі схрещеними під ним мечами.

— Що це?

— Генерал Трімак хотів вам допомогти, — пояснила Холлі. Посміхаючись одними очима, вона тицьнула пальцем в печатку. — Це — особиста печатка командувача Першою когортою. Папір написаний ним власноручно. Я при цьому була присутня. Він звелів мені передати її вам. У ньому ви офіційно оголошується новим Магістром Ралом, і ще тут сказано, що Перша когорта, а також усі війська і бойові генерали Д'хари визнали вас таким, пов'язані з вами узами і готові захищати вас ціною власного життя. Крім того, генерал Трімак загрожує вічною помстою тому, хто стане противитися вам.

Річард глянув в її блакитні очі.

— Холлі, дай я тебе поцілую! — З лиця Холлі відразу зникла усмішка. — Магістр Рал, ви сказали, що ми вільні. Ми більше не повинні підкорятися… — Вона замовкла і залилася фарбою. Щоки інших Морд-Сіт теж стали червоними.

Опустивши голову, Холлі втупилася в підлогу. Голос її перетворився на покірний шепіт.

— Вибачте мене, Магістр Рал. Якщо ви цього хочете, ми, звичайно ж, підкоримося з охотою. — Річард підняв їй підборіддя.

— Холлі, це всього лише так говорять. Як ви самі казали, хоча ви й пов'язані узами, але ви не рабині. Я теж не тільки Магістр Рал, я ще й Шукач Істини.

І сподіваюся, що ви підете за мною тому, що я борюся за праве діло. І я хочу, щоб ви були пов'язані узами з моєю справою, а не зі мною. Вам не треба боятися, що я коли-небудь заберу у вас свободу.

Холлі судорожно сковтнула.

— Дякую вам, Магістр Рал. — Річард помахав сувоєм.

— Ну що ж, пора познайомити генерала Райбаха з новим Магістром Ралом. А потім я приступлю до виконання того, що задумав.

Бердіна торкнула його за руку.

— Магістр Рал, послання генерала Трімака — лише підтримка. Само по собі воно не зв'яже війська узами з вами.

Річард упер руки в боки.

— У вас чотирьох погана манера помахати чимось у мене перед носом, а потім забрати. Що ще я повинен зробити? Начаклувати що-небудь?

Морд-Сіт дружно кивнули, як ніби він нарешті зрозумів їх план.

— Що?! — Скинувся Річард. — Ви хочете сказати, що цей генерал вимагатиме від мене зробити який-небудь фокус, щоб довести, що я той, за кого себе видаю?!

Кара ніяково знизала плечима.

— Магістр Рал, лист — лише слова. Лист лише надасть вам підтримку, але він не виконає за вас ваше завдання. У Народному Палаці слово генерала — закон, вище нього тільки ви. Тут закон — генерал Райбах. І вам належить переконати всіх, що ви вище його, а це не так-то просто. Магістр Рал зобов'язаний продемонструвати свою могутність. Люди повинні бути вражені, щоб узи вступили в силу, — як були вражені війська в Палаці, коли ваші блискавки стрясали стіни. Як ви сказали, це свого роду віра. А щоб повірити, потрібно щось більше, ніж слова на папері. Лист генерала Трімака полегшить завдання, але не виконає його.

— Магія, — пробурмотів Річард, плюхаючись назад на хисткий стілець. Він потер обличчя, намагаючись скинути втому, і почав думати. Він — Шукач, названий чарівником, осередок могутності і відповідальності. Він — вже сам по собі закон. Як Шукач він збирався виконати те, що задумав. А взагалі-то можна від цього і не відмовлятися. А вже як бути Шукачем, йому добре відомо.

І все ж якщо д'харіанці в Ейдіндрілі присягнуть йому…

Крізь пелену втоми пробилася одна чітка думка: Келен повинна бути в безпеці. Але керуватися слід розумом, а не серцем. Він не може просто помчати до неї, наплювавши на те, що тут відбувається. Ні, якщо він дійсно хоче забезпечити їй безпеку, він повинен підпорядкувати собі д'харіанців.

Річард схопився.

— У вас з собою є ваш червоний одяг? Криваво-червоний шкіряний одяг МордСіт надягали тоді, коли збиралися навести порядок і зайнятися чиїмось вихованням: на ньому не так видно кров. Коли Морд-Сіт одягає червоний одяг, це значить, вона очікує, що проллється багато крові. І всім було добре відомо: це буде не її кров. Холлі весело посміхнулася і провела рукою по грудях.

— Морд-Сіт ніколи не подорожує без свого червоного одягу.

Кара заплескала віями.

— Ви щось надумали, Магістр Рал?

— Так, — ласкаво посміхнувся Річард. — Вони хочуть побачити могутність і силу?

Хочуть побачити вражаючі чари? Ми покажемо їм те, чого вони жадають. Ще як ми їх приголомшимо! — Він застережливо підняв палець. — Але ви повинні робити те, що я скажу. Я не хочу, щоб хтось постраждав. Я дав вам свободу не для того, щоб вас убили.

Холлі холодно подивилася на нього.

— Морд-Сіт не вмирають в ліжку, старими і беззубими.

В її блакитних очах промайнув відблиск того божевілля, яке перетворювало цих жінок в безжалісну зброю. Річард на власній шкурі відчув дещо з того, що випало на їхню долю, і розумів, що означає жити з цим божевіллям в душі. Він витримав її погляд і м'яким тоном, покликаним розтопити холод її очей, сказав:

— Якщо вас уб'ють, Холлі, хто ж тоді буде мене захищати?

— Якщо буде потрібно віддати життя, ми його віддамо. Інакше не буде Магістра Рала, якого потрібно захищати. — Несподівана посмішка освітила її обличчя. — Ми хочемо, щоб Магістр Рал помер у своєму ліжку, старим і беззубим. Так що ми повинні робити?

На мить Річардом оволоділи сумніви. Може бути, його мета — результат того ж? Ні. У нього немає вибору. Це врятує людям життя, а не погубить його.

— Переодягніться у червоний одяг. Ми з Докасом і Іганом почекаємо на вулиці. Потім я поясню вам, що робити далі.

Він уже хотів вийти, але Холлі зупинила його.

— Ні вже, тепер, коли ми вас знайшли, то очей з вас не спустимо. Ви залишитеся тут, поки ми переодягаємося. Можете відвернутися, якщо завгодно.

Зітхнувши, Річард повернувся до жінок спиною і схрестив руки на грудях.

Солдати не рушили з місця. Насупившись, Річард жестом звелів їм відвернутися.

Гратч здивовано схилив голову і, знизавши плечима, теж повернувся до Морд-Сіт спиною, наслідуючи Річарду.

— Ми раді, що ви прийняли рішення пов'язати узами цих людей, Магістр Рал, — вимовила Кара. Він чув, як вони дістають з мішків одяг. — Вам буде набагато безпечніше мати при собі цілу армію. А коли ви зв'яжете їх узами, ми разом вирушимо назад в Д'Хару, де вам ніщо не загрожує.

— Ні в яку Д'Хару ми не вирушимо, — кинув через плече Річард. — Є справи важливіші. У мене зовсім інші плани.

— Плани, Магістр Рал? — Він відчував на потилиці дихання Раїни, стягуючої з себе шкіряні обладунки. — Які плани?

— А які плани, по-вашому, можуть бути у Магістра Рала? Звичайно ж, підкорити весь світ.

9

Пробивати дорогу через натовп не було необхідності: при їх наближенні перехожі розбігалися в сторони, як вівці при вигляді вовків. Матері підхоплювали дітей на руки й пускалися з ними навтьоки, люди пірнали в сніг, поспішаючи забратися з дороги, лоточники зникали, кинувши товар, двері магазинів захлопувалися.

Паніка — добра ознака, подумав Річард. Принаймні не можна сказати, що на них не звертають уваги. Хоча, звичайно, важко не звернути увагу на гара зростом в сім футів, який крокує серед білого дня по вулиці міста. Річард підозрював, що Гратч від душі веселиться. Втім, Морд-Сіт і двом д'харіанським солдатам було не до веселощів. З похмурими обличчями вони крокували прямо посередині вулиці.

Гратч йшов позаду Річарда, Докас з Іганом — попереду, Кара з Бердіною ліворуч, а Холлі з Раїною — праворуч. І цей порядок не був випадковим. Докас з Іганом наполягали, що вони повинні йти з боків, як особисті охоронці Магістра Рала, але Морд-Сіт ця думка не припала до душі, тому що, на їхню думку, останню лінію оборони навколо Магістра Рала повинні тримати саме вони. Тільки Гратчу було все одно, де йти, аби ближче до Річарда.

Шукачеві зрештою довелося гаркнути на своїх захисників, щоб припинити суперечки. Він заявив, що Докас з Іганом підуть попереду, щоб розчищати шлях, Морд-Сіт захищатимуть фланги, а Гратч — прикривати тил, бо гар зможе встежити за ними за всіма. Такий порядок начебто всіх задовольнив, оскільки кожен вирішив, що займе найбільш важливу з точки зору захисту Магістра Рала позицію.

Докас з Іганом, відкинувши плащі за спину, оголили шпичасті обручі на ліктях, але мечі залишили в піхвах. Морд-Сіт, одягнені в криваво-червоний одяг з жовтими блискучими зірками на поясах, стискали в затягнутих в червоні рукавички руках свої ейджі.

Річарду було добре відомо, як боляче стискати в році ейдж. Перед смертю Денна подарувала йому свій, і він знав, що біль ця просто жахлива. Але МордСіт були навчені терпіти біль і пишалися цим умінням.

Річард спробував умовити їх не брати в руки ейджі, але марно.

Напевно, він міг би їм наказати, але це означало б відібрати в них ту свободу, яку він сам їм дарував. А він цього не хотів.

Якщо вони захочуть кинути ейджі, нехай самі прийдуть до такого рішення.

Втім, Річард сильно сумнівався, що їм цього захочеться. Вже досить давно володіючи Мечем Істини, він прекрасно знав, що принципи і бажання — далеко не одне й те саме. Він ненавидів свій меч і мріяв позбутися від нього, але кожен раз відчайдушно боровся за право зберегти свою магічну зброю.

Біля штаб-квартири д'харіанського командування — квадратної двоповерхової будівлі — шлялися без діла солдати. Їх було чоловік п'ятдесят-шістдесят, але варту біля головного входу несли тільки шестеро. Не сповільнюючи кроку, Річард зі своїм невеликим загоном пройшов до самих сходів. Солдати не вдарилися в паніку, як городяни, але все-таки подалися врізнобіч — дехто, відійшовши в сторону, тут же хапався за меч.

— Дорогу Магістрові Ралу! — Крикнув Докас. Солдати ще швидше метнулися геть. Деякі навіть вклонилися.

Річард, невидимий під плащем мрісвіза, спостерігав за подіями.

Перш ніж хтось встиг зупинити їх і почати задавати питання, вони піднялися по сходинках. Вартовий, чоловік приблизно одного зросту з Річардом, закрив собою двері.

— Зачекайте-но…

— Дорогу Магістрові Ралу, дурень! — Не сповільнюючи кроку, прогарчав Іган.

Часовий втупився на його обручі.

— Що?..

Не зупиняючись, Іган відкинув караульного. Той покотився по східцях, двоє інших швиденько відскочили, а троє поспішно розкрили перед Річардом прості залізні двері.

Річард скривився. Він попросив всіх, включаючи Гратча, не вдаватися до насильства без особливої необхідності. Але, мабуть, поняття Річарда про необхідність сильно відрізнялися від того, що мали на увазі під цим словом його захисники.

Вони увійшли. За тьмяно освітленому холу з усіх боків до них бігли стривожені шумом солдати. Побачивши золоті обручі на передпліччях у Ігана з Докасом, солдати не покидали зброї, але вирази облич у них стали такими, немов вони близькі до цього. Загрозливий рик Гратча змусив їх пригальмувати. А вже при вигляді Морд-Сіт в червоному вони і зовсім зупинилися.

— Генерала Райбаха, — тільки й вимовив Докас. Кілька солдатів вийшли вперед.

— Магістр Рал бажає бачити генерала Райбаха, — владно повторив Іган. Де він?

Солдати мовчали, підозріло дивлячись на нього. Кремезний офіцер з грізним виразом на покритому віспинами лиці проштовхався вперед і, взявшись у боки, встав перед Іганом.

— В чому справа?

Ступивши вперед, він загрозливо ткнув в Ігана пальцем. Цей крок виявився лишнім. В одну мить Раїна обрушила ейдж йому на плече, і офіцер впав на коліна. Наступний удар ейджа прийшовся в нервове закінчення біля основи шиї. По залу рознісся крик. Солдати відсахнулися.

— Ти відповідаєш на питання, — вимовила Раїна рівним тоном Морд-Сіт. — Не ставиш. — Офіцер забився в конвульсіях і знову закричав. Раїна насунулася на нього, скриплячи червоною шкірою. — Я даю тобі ще одну можливість. Де генерал Райбах?

Тремтячою рукою офіцер спробував вказати на центральний з трьох коридорів, що йшли від холу.

— Двері… в кінці… Раїна прибрала ейдж.

— Дякую.

Офіцер обм'як, як маріонетка, у якої обрізали нитки. Річард, зосереджений на магії плаща мрісвіза, навіть не став співчутливо кривитися. Зрештою, Раїна його не вбила, хоча й завдала йому неймовірну біль. Це пройде. Солдати, витріщивши очі, дивилися як корчиться на підлозі їх командир.

— На коліна перед Магістром Ралом! — Прошипіла Раїна.

— Магістром Ралом? — Пролунав чийсь переляканий голос.

Холлі показала рукою туди, де стояв Річард:

— Ось Магістр Рал.

Солдати, заціпенівши, втупилися в порожнечу. Раїна, клацнувши пальцями, вказала на підлогу. Всі впали на коліна, а Річард, в супроводі захисників, пішов по коридору. Дехто з солдатів, з мечами у руках, рушив слідом.

В кінці коридору Докас відчинив двері, за якими виявилася велика кімната з високою стелею, позбавлена усіляких прикрас. Подекуди крізь білу фарбу на стінах пробивалася колишня — синя. Гратчу довелося пригнутися, щоб пройти в отвір, а Річард постарався не звертати уваги на неприємне відчуття, ніби вони потрапили в колодязь з отруйними зміями.

У кімнаті їх зустріли три ряди д'харіанскіх солдатів, озброєних мечами і бойовими сокирами. Міцна стіна міцних обладунків, рішучих лиць і сталі. За солдатами біля вікна, що виходило на засніжений двір, стояв довгий стіл. У вікно було видно шпилі палацу сповідниць, а за ним, на горі, замок Чарівника.

Люди, що сиділи за столом, непривітно дивилися на непроханих гостей. По знаках відмінності у них на передпліччях було ясно, що це офіцери високого рангу.

В їхніх очах читалася впевненість в собі і обурення тим, що їм перешкодили.

Людина, що сиділа в центрі, відкинувся на стільці і схрестила на грудях руки.

Глибокий шрам починався у нього на лівій скроні, йшов вниз і зникав під пишною рудою бородою. Генерал сердито хмурився.

Холлі холодно глянула на солдатів:

— Ми прийшли, щоб побачити генерала Райбаха. Геть з дороги, або вас приберуть.

Капітан, командувач загоном, рушив до неї.

— Та як…

Холлі вдарила його по голові рукавичкою з кастетом. Іган шипами обруча розпоров йому плече, потім невловимим для ока рухом схопив його волосся, перегнув шию капітана через своє коліно і здавив йому горло.

— Якщо не хочеш померти, говори. Капітан стиснув губи так, що вони побіліли.

Солдати з гнівними вигуками рушили вперед. Ейджі Морд-Сіт загрозливо піднялися.

— Пропустіть їх, — наказав бородань за столом. Солдати розступились, залишивши вузький прохід. Морд-Сіт змахнули ейджами, і солдати розступилися. Іган відпустив капітана. Спершись об підлогу здоровою рукою, він став на коліна і закашлявся, намагаючись відновити дихання. У коридорі почувся дзенькіт зброї.

Бородань випростався за столом і накрив долонею розкладені перед ним папери.

— Що вам потрібно? — Холлі вийшла вперед.

— Ви — генерал Райбах?

Бородань кивнув. Холлі схилила голову. Це був уклін — вірніше, тінь поклону. Річард ні разу не бачив, щоб Морд-Сіт низько схилялися перед кимось, навіть перед королевою.

— Ми привезли послання від генерала Трімака, командувача Першою когортою. Даркен Рал мертвий, і його дух назавжди вигнаний в нижній світ новим Магістром Pалом.

— Он як? — Генерал підняв брови. Холлі дістала з футляра сувій і простягнула йому. Перш ніж розкрити сувій, генерал уважно оглянув печатку.

Потім він відкинувся на спинку стільця і приступив до читання. Його зелені очі бігали по рядках. Нарешті він підняв голову.

— І така грізна компанія зібралася лише для того, щоб доставити мені листа?

Холлі вперлася кулаками в стіл і нахилилося до генерала.

— Ми привезли не тільки лист, генерал Райбах. З нами сам Магістр Рал.

— Невже? І де ж він, цей ваш Магістр Рал? Холлі всім своїм видом продемонструвала, що не бажає чути це питання ще раз.

— Він стоїть перед вами.

Райбах оглянув усіх по черзі. Його погляд на мить затримався на Гарі. Потім він знову подивився на Холлі. Вона випросталась і вказала рукою на Річарда.

— Дозвольте представити вам Магістра Рала, владику Д'Хари.

Солдати зашепотіли, а генерал Райбах уточнив:

— Хтось із вас оголосив себе Магістром Ралом?

— Не будьте дурнем! — Гаркнула Кара і простягнула руку до Річарда. — Ось Магістр Рал.

Брови генерала загрозливо зійшлися на переніссі.

— Не знаю, що ви задумали, але моєму терпінню приходить…

Річард відкинув за спину капюшон плаща і виник, здавалося, з повітря перед здивованим генералом і його підлеглими.

Солдати ахнули. Дехто навіть впав. Інші опустилися на коліна і схилилися в глибокому поклоні.

— Я — Магістр Рал, — спокійно сказав Річард.

Повисла тиша. Потім генерал Райбах, грюкнувши долонею по столу, вибухнув реготом. Відкинувши голову, він сміявся довго і з задоволенням. Потім, різко обірвавши сміх, генерал Райбах встав з-за столу.

— Відмінний фокус, молодий чоловіче. Але з тих пір, як я прибув до Ейдіндріл, я побачив такого немало. Одного разу мене навіть розважали пташками, що вилітають з штанів. — Погляд його знову став суворим. — Я майже вам повірив, але вміння показувати фокуси не робить вас Магістром Ралом. Можливо, Трімака ви змогли переконати, але ніяк не мене. Я не вклоняюся вуличним фокусникам.

Річард застиг, відчуваючи на собі погляди присутніх, і судорожно намагався придумати, що робити далі. Він не розраховував нарватися на сміх і не міг збагнути, до якої магії вдатися ще. До того ж ця людина була явно не здатна відрізнити магію від фокуса. Втім, коли Річард заговорив, голос його звучав впевнено:

— Я Річард Рал, син Даркена Рала. Даркен Рал мертвий. Тепер я — Магістр Рал. Якщо ви хочете зберегти свій пост, схиліться переді мною і визнайте своїм владикою. Якщо ні, я заміню вас іншим.

Розреготавшись, генерал Райбах сунув пальці за ремінь.

— Покажи ще що-небудь, і я, може, дам тобі золоту монету, перш ніж вигнати звідси. За нахабство тобі теж покладеться плата — правда, іншого роду.

Солдати загрозливо зімкнули кільце.

— Магістр Рал не показує фокусів! — Гаркнула Холлі.

Спершись на стіл, Райбах нахилився до неї:

— Ви одягнені дуже переконливо, але я не раджу вам зображати Морд-Сіт, юна дама. Якщо ви потрапите одній з них в руки, то дорого заплатите за свій маскарад. Вони, знаєте, дуже серйозно ставляться до своєї професії.

Холлі торкнулася ейджем його долоні. Скрикнувши від болю, генерал відсахнувся з виразом повної розгубленості на обличчі і вихопив кинджал.

Від реву Гратча затремтіли скла. Очі його загорілися смарагдовим полум'ям.

Він оголив ікла і розправив крила. Солдати відступили, виставивши перед собою мечі.

Річард подумки застогнав. Ситуація швидко ставала некерованою. Тепер він пошкодував, що недостатньо добре все продумав, але тоді він був абсолютно впевнений, що його здатність ставати невидимим справить потрібне враження. Треба було хоча б розробити план відступу! А зараз він не уявляв, як їм вибратися звідси живими. Навіть якщо їм це і вдасться, то якою ціною? Це буде кривава бійня. Річард не хотів цього. Він зважився на цю авантюру для того, щоб уникнути кровопролиття, а не навпаки.

Раптово навколо піднявся шум.

Не думаючи про те, що робить, Річард вихопив меч. Неповторний дзвін чарівного клинка поплив у повітрі. Магія меча полилася в Річарда, наповнюючи люттю його тіло. Це було схоже на потік розплавленого металу, пропалює до кісток. Річарду було добре знайоме це відчуття, і він дозволив йому цілком захопити себе. Вибору не залишилося. У ньому завирував лютий шторм.

Духи тих, хто використовував цю магію до нього, вирвалися на свободу разом з хвилею нищівного гніву.

Райбах розсік повітря кинджалом.

— Убити самозванців!

Раптово пролунав грім, і скло розлетілося на мільйони осколків, блискучих, немов алмази. Офіцери пригнулись, прикриваючи голови, і Річард з подивом зрозумів, що вікна були вибиті зовні.

Крізь скляний дощ майнули чотири тіні. Згустки світла й темряви впали на підлогу. Крізь магічну лють меча Річард відчув їх.

Мрісвізи.

Приземлившись, вони відновили тверді обриси.

Річард пригнувся, і Гратч перелетів через нього. Битва почалася. Один з офіцерів впав обличчям на стіл, заливаючи кров'ю паперу. Докас відтіснив двох солдат, ще двох Іган загнав за стіл.

Але Річард, піймавши всередині себе острівець спокою, не звертав уваги на стогони, крики і блиск сталі. Тиша огорнула його, коли він торкнувся чола Мечем Істини, мовчазно благаючи клинок бути справедливим сьогодні.

Він бачив тільки мрісвізів, відчував тільки їх. Всією душею він бажав не бачити і не чути нічого більше.

Перший, найближчий, який стояв спиною до Річарда, виник немов з повітря. З лютим криком Річард дав волю гніву Меча. Клинок свиснув і одразу ж знайшов свою мету. Магія отримала кров, якої так жадала. Обезголовлений мрісвіз звалився, і його ніж покотився по підлозі.

Річард розвернувся до іншого, того, що був зліва, але тут між ними вклинилася Холлі, затуливши своїм тілом Магістра Рала. Ще в розвороті Річард ухитрився відкинути її плечем і, майже одночасно з цим змахнувши мечем, зніс головою другому мрісвізу перш, ніж тіло першого встигло торкнутися підлоги. Струмінь крові ударила в стелю.

Річард рвонувся далі. Охоплений магічною люттю, він став єдиним цілим зі своїм мечем, з його магією і духами, що жили у ньому. Він став тим, ким називали його в пророцтві, написаному на древнед'харіанському, і ким він називав себе сам: Фуер Грісса ост драука — Несучий смерть. Все, що було менше цього, означало б загибель його друзів, але Річард перебував уже за межами розуму. Він був повністю занурений в магію.

Хоча третій мрісвіз встиг змінити колір, Річард все ж побачив його, ковзаючого між солдат, і могутнім ударом увігнав клинок йому в груди.

Передсмертне виття заполонило кімнату.

Від цього звуку солдати завмерли, і настала раптова тиша.

Річард з натугою підняв меч і відкинув мрісвіза в сторону. Неживе тіло зісковзнуло з клинка і, пролетівши по повітрю, вдарилося об ніжку стола.

Ніжка підломилися, стіл нахилився. Папери посипалися на підлогу.

Зціпивши зуби, Річард направив клинок на людину, що стояла там, де мить тому був мрісвіз. Вістря торкнулося горла чоловіка і зупинилося. З леза на підлогу капала кров. Магія рвалася назовні, в жадобі знищення вимагаючи і цієї жертви.

Смертоносний погляд Шукача зустрівся з поглядом генерала Райбаха. І очі офіцера вперше розгледіли того, хто стоїть перед ним. Магію, танцюючу в очах Річарда, не можна було сплутати ні з чим. Це було все одно що поглянути на сонце і не заплющити очі.

Ніхто не видав ні звуку — втім, Річард все одно не почув би нікого.

Він бачив лише людину, яку тримав на вістрі своєї помсти. Річард з головою занурився в вируючий казан магії, і повертатися звідти було жахливо важко.

Дивлячись в яструбині очі Річарда, генерал Райбах повільно опустився на коліна. Його голос заповнив дзвінку тишу.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоєї — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Це було сказано не для того, щоб врятувати своє життя. Це були слова поваги людини, яка побачила те, чого він побачити не очікував.

Річард сам не один раз повторював ці слова. Кожен день, коли в Народному Палаці Д'Хари бив дзвін, всі збиралися на майданчиках для посвячення і протягом двох годин повторювали ці фрази і кланялися, стоячи на колінах. Сам Річард вперше вимовив ці слова, коли побачив Даркена Рала — за наказом Денни.

Дивлячись на уклінного генерала, Річард відчув огиду і в той же час якоюсь частиною душі — величезне полегшення.

— Магістр Рал, — прошепотів Райбах, — ви врятували мені життя. Ви врятували життя всім нам. Дякую вам.

Річард зрозумів, що, якщо він зараз спробує зарубати генерала, клинок не послухається. Не послухається, тому що Річард серцем знав: ця людина більше не ворог йому й не становить загрози. Меч, якщо тільки Річард не зробить його білим, звернувшись до тієї сторони магії, що відображає любов і прощення, ніколи не вдарить невинного. Однак магічний гнів, що опанувала Шукачем, не піддавався розуму. Погасити його було нелегко. Нарешті величезним зусиллям волі впоравшись з ним, Річард прибрав Меч Істини у піхви. Разом з ним пройшли і лють, і магія.

Все закінчилося так само швидко, як почалося. Тепер сутичка здавалася Річарду чи не сном. Миттєвий спалах, яка вже минув.

На похиленому столі лежав мертвий офіцер. Підлога була усипана осколками вітражу, паперами і залита смердючою кров'ю мрісвізів. Всі солдати в кімнаті і в коридорі стояли на колінах. Вони теж бачили неймовірне.

— Решта живі? — Річард захрип від крику люті і говорив насилу. — Хто-небудь ще поранений?

Відповіддю була тиша. Рани, звичайно ж, були — серйозні, але не смертельні. Докас з Іганом так і не оголили мечів. Важко дихаючи, з закривавленими кулаками, вони височіли над уклінними солдатами. Вони були тоді в Народному Палаці, їх очі вже бачили це.

Гратч склав крила і страшно посміхався. «Принаймні хоча б одна істота пов'язано зі мною тільки узами дружби», — подумав Річард. На підлозі валялися чотири мертвих мрісвізи. Одного вбив Гратч, трьох — Річард. На щастя, тварюки не встигли нікого вбити. Могло бути і гірше. Набагато гірше. Кара відкинула з чола волосся, а Бердіна струсила з плечей осколки скла. Раїна відпустила солдата, якого міцно тримала за руку, і він відійшов і бухнувся на коліна — перевести дух.

Річард глянув на роздерте Гратчем тіло мрісвіза. Поруч, зігнувшись, стояла Холлі, обхопивши руками живіт. Її світле волосся різко виділялися на криваво-червоному одязі Морд-Сіт. Ейджі бовтався на ланцюжку, прикріпленою до зап'ястя.

Подивившись вниз, Річард здригнувся. Червоний одяг жінки приховував те, що він побачив тепер: вона стояла в калюжі крові. Своєї крові.

Відкинувши ногою тіло мрісвіза, Річард підхопив Холлі.

— Холлі! — Він обережно опустив Морд-Сіт на підлогу. — О духи! Що сталося?

Але ще не договоривши, він вже зрозумів. Так вбивають мрісвізи. Річард поклав голову Холлі до себе на коліна; поруч опустилися три безмовні Морд-Сіт. Ззаду припав до підлоги Гратч.

Погляд синіх очей зупинився на Річардові.

— Магістр Рал…

— О, Холлі, прости! Навіщо я тільки дозволив тобі…

— Ні… Послухайте… Я забарилася… а він — дуже швидкий… І все ж… коли він ударив мене…. я спіймала його магію. На мить… перш ніж ви його вбили… вона була моєю.

Якщо проти Морд-Сіт використовували магію, вони могли підкорити її собі, зробивши противника безпорадним. Саме так свого часу Денні вдалося взяти в полон Річарда.

— О, Холлі, це я винен, я забарився…

— Це був дар.

— Що?

— Його магія… Вона як ваша… Дар. Річард погладив її по обличчю, примушуючи себе дивитися їй в очі, а не нижче.

— Дар? Спасибі за попередження, Холлі. Я перед тобою в боргу.

Закривавленою рукою вона вчепилася йому в плащ.

— Дякую вам, Магістр Рал… за мою свободу. — Холлі судорожно зітхнула. — Вона була недовгою… але коштувала… цього. — Холлі подивилася на своїх подруг. — Захищайте його…

Вона зітхнула в останній раз, і очі її почали скляніти.

Річард притиснув до себе обм'якле тіло; по його обличчю котилися сльози безсилої люті. Як би він хотів повернути час назад! Гратч ніжно накрив лапою Холлі, а Кара поклала руку на плече гару.

— Я не хотів, щоб хтось із вас загинув. О духи, я цього не хотів!

Раїна взяла його за руку.

— Ми знаємо, Магістр Рал. Саме тому ми зобов'язані вас захищати.

Річард поклав Холлі на підлогу і схилився над нею, не бажаючи, щоб інші бачили її рани. Він озирнувся. Поруч валявся плащ мрісвіза. Але Річард не став піднімати його, а повернувся до найближчого солдату.

— Дай сюди свій плащ!

Солдат стягнув з себе плащ з такою швидкістю, ніби той був гарячим.

Річард закрив Холлі очі і вкрив плащем.

— Її поховають, як прийнято в Д'Харі, Магістр Рал, — вимовив стоячий поруч генерал Райбах, — Її і Едвардса. — Він вказав на мертвого офіцера.

Річард прикрив очі і підніс молитву добрим духам, просячи їх подбати про душу Холлі. Потім він піднявся на ноги.

— Після посвяти. — Генерал примружив око.

— Магістр Рал?

— Вона боролася за мене. Вона загинула, намагаючись мене захистити. Я хочу, щоб її дух побачив те, за що вона боролася. Сьогодні вдень, після посвяти, Холлі і ваш офіцер будуть поховані з усіма почестями.

Кара нахилилася до нього і прошепотіла:

— Магістр Рал, повністю обряд посвячення проводиться тільки в Д'Харі. У польових умовах досить того, що сказав генерал Райбах.

Генерал Райбах винувато кивнув. Річард оббіг очима кімнату. Всі погляди були спрямовані на нього. Білі стіни і стеля забарвилися кров'ю мрісвізів.

Річард знову подивився на генерала.

— Мені наплювати, як це робилося в минулому. Сьогодні відбудеться повне посвячення, тут, в Ейдіндрілі. Завтра можете повертатися до своїх звичаїв, якщо хочете. Але сьогодні все д'харіанці в місті і навколо нього зроблять повне посвячення.

Генерал потеребив бороду.

— Магістр Рал, в цьому районі дуже багато наших військ. Всіх потрібно оповістити і…

— Мені не потрібні пояснення, генерал Райбах. Нас чекає важкий і довгий шлях. Якщо ви не в змозі виконати це завдання, то не чекайте, що я повірю, ніби ви впораєтеся з тим, що від вас може знадобитися в подальшому.

Генерал глянув через плече на своїх офіцерів, як би попереджаючи, що має намір дати команду і таким чином зобов'язати їх теж. Потім він повернувся до Річарда і відсалютував, притиснувши кулак до серця.

— Як солдат на службі Д'Хари, сталь проти сталі, передаю волю Магістра Рала. Сьогодні вдень всім д'харіанцам буде надана велика честь взяти участь в повному посвяченні новому Магістрові Ралу.

Генерал подивився на труп мрісвіза біля столу.

— Мені ніколи ще не доводилося чути, щоб Магістр Рал бився сталлю проти сталі пліч-о-пліч зі своїми солдатами. Здавалося, самі духи направляють вашу руку. — Він прокашлявся. — Якщо дозволите. Магістр Рал, можу я запитати — що за важкий шлях лежить перед нами?

Річард уважно подивився на розсічене шрамом обличчя генерала.

— Я бойовий чарівник. Я борюся всім, що є в моєму розпорядженні, — і магією, і сталлю.

— А моє питання, Магістр Рал?

— Я тільки що на нього відповів, генерал Райбах. — Легка усмішка торкнула губи генерала. Погляд Річарда сам собою опустився вниз, на Холлі. Плащ не міг прикрити всі її рани. У Келен немає ні найменшого шансу вціліти при зустрічі з мрісвізом, подумав Річард, і до горла його підступила нудота.

— Вона померла так, як хотіла померти. Магістр Рал, — тихо сказала Кара. Вона померла, як Морд-Сіт.

Річард спробував уявити собі посмішку Холлі, яку бачив на протязі всього декількох годин. І не зміг. Перед його очима стояли лише жахливі рани, побачені кілька хвилин тому.

Він стиснув кулаки і, впоравшись з приступом нудоти, подивився на трьох живих Морд-Сіт.

— Клянусь усіма духами, я простежу, щоб ви всі померли в ліжку, старими і беззубими. Так що звикніться з цією думкою!

10

Тобіас Броган, мнучи вуса, краєм ока спостерігав за Лунеттою. Вона ледь помітно кивнула, і гарний настрій, і так рідко навідуючий генерала, відразу пропав. Ця людина говорила правду. В такого роду речах Лунетта ніколи не помилялася, і все ж Броган розумів, що він бреше. Просто знав. Броган перевів погляд на чоловіка, що стояв перед ним по іншу сторону довгого столу, за яким могли б розміститися чоловік сімдесят, і ввічливо посміхнувся.

— Дякую вам. Ви нам дуже допомогли. Чоловік глянув на стоячих біля нього з боків солдатів в блискучих обладунках.

— Це все, що ви хотіли дізнатися? Мене притягли сюди, тільки щоб запитати про те, що відомо будь-кому? Я міг відразу все розповісти вашим людям, якщо б вони мене попросили.

Броган змусив себе зберегти посмішку.

— Прийміть вибачення за доставлену незручність. Ви добре послужили Творцеві і мені. — Усмішка зникла. — Можете йти.

Побачивши вираз його очей, чоловік квапливо вклонився і кинувся до дверей.

Броган потарабанив пальцями по коробочці на поясі і нетерпляче подивився на Лунетту.

— Ти впевнена?

Зустрічний погляд Лунетти був безтурботний.

— Він говорив правду, пане генерал, як і всі інші. — Вона добре володіла своєю мерзенною майстерністю, і, коли вдавалася до неї, в результаті сумніватися не доводилося. Брогана це завжди дратувало.

Він гримнув кулаком по столу.

— Це не може бути правдою!

У спокійних очах Лунетти промайнув острах.

— Я не сказала, що це правда, пане генерал. Я сказала лише, що він вірить в те, що це правда.

Тобіас був у нестямі. Він здогадувався, куди насправді все йде. Він все життя провів у боротьбі зі злом і навчився розпізнавати деякі його хитрощі.

Він розумів магію. Дичина вже близько, він відчував її запах.

Післяполуденне сонце, пробиваючись крізь золотаві завіси, висвітлювало виті ніжки крісла, візерунчастий синій килим — колір короля — і довгу кришку столу. Після обіду вже пройшло чимало часу, були допитані багато людей, і все ж Броган ні на крок не зрушився з місця у своєму розслідуванні. Сказ переповнював його.

Гальтеро володів особливим нюхом на свідків, здатних дати необхідну інформацію, але на цей раз і його талант, схоже, виявився безсилим.

Цікаво, подумав Броган, чи вдалося Гальтеро з'ясувати що-небудь в Ейдіндрілі? Місто перебувало в хвилюванні, а Тобіас Броган терпіти не міг, коли люди ведуть себе неспокійно. Звичайно, якщо не він сам і його підлеглі посіяли цю тривогу. Безумовно, використовувати можна все, в тому числі і настрій мешканців, але для цього треба знати причину. Гальтеро, мабуть, вже давно повернувся.

Відкинувшись спинку оббитого атласом крісла, Броган гукнув стоячого біля дверей солдата в червоному плащі:

— Етторе, Гальтеро повернувся?

— Ні, пане генерал.

Етторе був ще майже хлопчик, але вже щосили прагнув внести свою частку в боротьбу зі злом. Він подавав великі надії: хитрий, відданий і не боїться бути безжальним з поплічниками Володаря. Коли-небудь він стане одним з кращих мисливців на єретиків. Тобіас розправив затерплу спину.

— Скільки у нас залишилося свідків?

— Двоє, пане генерал. Броган нетерпляче махнув рукою.

— Введіть наступного.

Етторе зник за дверима, а Тобіас, мружачись проти сонця, знову подивився на сестру.

— Так ти точно була впевнена, так, Лунетта? — Лунетта затеребіла свої лахміття.

— Так, пане генерал.

Відкрилася двері, і Броган втомлено зітхнув. Етторе ввів в кімнату худеньку жінку, яка виглядала дуже сердитою. Тобіас посміхнувся їй самою люб'язною посмішкою. Досвідчений хижак ніколи заздалегідь не показує своєї жертви іклів.

Жінка різко вирвала лікоть з руки Етторе.

— Що все це означає?! Мене повели з дому всупереч моїй волі і цілий день протримали під замком! Яке ви маєте право?!

Тобіас винувато посміхнувся.

— Мабуть, це якесь непорозуміння. Прошу вибачення. Бачите, ми всього лише хотіли задати деякі питання людям, які, на нашу думку, гідні довіри. Розумієте, не всі здатні відрізнити істину від брехні. А ви розумна жінка, тільки й всього, от і…

Спершись на стіл, вона нахилилася до нього.

— І з цієї причини мене на весь день замкнули в якійсь будці? Так обходяться Захисники пастви з людьми, яких вважають надійними? Наскільки мені доводилося чути, Захисники пастви взагалі не обтяжують себе питаннями, а задовольняються чутками, оскільки результат все одно один — свіжа могила.

У Броган засмикалась щока, але все ж він зберігав на обличчі усмішку.

— Вам сказали неправду, пані. Захисників пастви цікавить лише істина. Ми служимо Творцеві і його волі не менше, ніж жінка з таким характером, як у вас. Але все ж — чи не будете ви люб'язні відповісти на деякі питання? А потім вас благополучно проводять додому.

— Проведіть мене додому негайно! Це вільне місто. Ніхто з чужинців не має права хапати людей і допитувати їх! Я не зобов'язана відповідати на ваші запитання!

Посмішка Броган стала ширше, він злегка повів плечима.

— Ви абсолютно праві, пані. У нас немає на це прав, і ми не збираємося цього заперечувати. Ми всього лише просимо допомоги у чесних людей. Якби ви допомогли нам вирішити деякі питання, то заслужили б нашу сердечну подяку і спокійно вирушили б додому.

Кинувши на нього нищівний погляд, вона поправила шаль.

— Якщо це допоможе мені швидше потрапити додому, так тому і бути. Що ви хочете дізнатися?

Броган непомітно глянув на Лунетту, щоб переконатися, що та уважно спостерігає.

— Бачите, пані, з самої весни Серединні Землі терзає громадянська війна, і ми хочемо з'ясувати, чи не стоять за нещастями, які спіткали країни, поплічники Володаря. Чи не говорив хтось із членів Ради речі, що порочать Творця?

— Вони всі мертві.

— Так, я знаю про це, але Захисники пастви не покладаються на чутки. Нам потрібні серйозні докази, наприклад, показання свідка.

— Минулої ночі я бачила їх трупи в Залі Ради.

— Он як? Що ж, це важливе свідчення. Нарешті ми почули правду з вуст гідної людини. Ось бачите, ви вже нам суттєво допомогли. А хто їх убив?

— Я не бачила, як їх убивали.

— Чи не висловлювався хтось із радників проти миру, встановленого Творцем?

— Їм не подобався мир, який панував у співдружності Серединних Земель. Якщо хочете знати мою думку, це те ж саме, про що говорите ви, хоча вони і виражалися іншими словами. Вони намагалися представити чорне білим, а біле чорним.

Тобіас напустив на себе зацікавлений вигляд.

— Ті, хто служить Володарю, часто дотримуються подібної тактики, намагаючись змусити вас думати, що, здійснюючи зло, ви творите добро. — Він зробив рукою невизначений жест. — А чи була якась країна, яка, зокрема, хотіла порушити мир у співдружності?

Жінка виструнчилася.

— Всі, включаючи і вашу країну, були однаково готові віддати Серединні Землі в рабство Імперському Ордену.

— У рабство? Я чув, що Імперський Орден бажає лише об'єднати країни, щоб кожна людина зайняла належне їй по праву місце в цьому світі і виконувала заповіді Творця.

— Отже, вам сказали неправду. Вони підтримують любі чутки, що відповідають їхній меті, а ця мета — завоювання і панування.

— Я нічого цього не знав. Дуже цінні відомості. — Відкинувшись на стільці, Броган поклав ногу на ногу і обхопив руками коліно. — А коли визріла ця змова і заколотники проникли до Ради, де в цей час бути Мати-сповідниця?

Жінка на мить завагалася.

— Вона була відсутня у своїх справах.

— Я розумію. Але вона повернулася?

— Так.

— А повернувшись, чи намагалася вона зупинити бунт? Зберегти єдність Серединних Земель? Очі жінки звузилися.

— Звичайно, намагалася! І вам прекрасно відомо, чого це їй коштувало. Не прикидайся, що ви не знаєте.

Швидкий погляд убік показав Брогану, що Лунетта уважно дивиться на жінку.

— Так, до мене дійшли якісь чутки. Якщо ви бачили все своїми очима, то ваші свідчення дуже важливі. Ви були присутні при цьому, пані?

— Я бачила страту Матері-сповідниці, якщо ви це маєте на увазі.

Тобіас, поставивши лікті на стіл, сплів пальці.

— Так, цього я і боявся. Значить, вона мертва? — Ніздрі жінки роздулися.

— До чого ви ведете? — Тобіас подивився їй в очі.

— Пані, Серединні Землі існували під владою сповідниць, точніше, Матерів-сповідниць, протягом майже трьох тисяч років. Під владою Ейдіндріла ми жили в мирі та процвітали. Коли кордони звалилися і почалася війна з Д'Харою, я злякався за Серединні Землі…

— Тоді чому ви не поспішили нам на допомогу?

— Я хотів запропонувати допомогу, але король заборонив Захисникам пастви втручатися. Зрозуміло, я наполягав, але ж він, врешті-решт, був моїм королем. Нікобар страждав під його владою. Як з'ясувалося потім, він виношував похмурі плани і, як ви сказали, був готовий віддати нас в рабство. Але коли король видав себе і поплатився за це, я зі своїми людьми відразу ж прийшов через гори в Ейдіндріл, щоб допомогти Серединним Землям, Раді та Матері-сповідниці. А прийшовши, виявив тут д'харіанські війська, які, правда, не воюють з нами.

Я чув, що Імперський Орден простягнув руку допомоги Серединним Землям; Втім, під час походу, та й в самому Ейдіндрілі я чув багато різних чуток: що Серединні Землі впали, що Серединні Землі повстали, що радники мертві, що вони живі і ховаються, що владу в Серединних Землях захопили кельтонці, д'харіанці, Імперський Орден. Що Мати-сповідниця мертва, що вона жива. Чому ж мені вірити? Але якщо Мати-сповідниця дійсно залишилася в живих, ми могли б її захистити. Ми — небагата країна, але, наскільки це в наших силах, ми прагнемо допомогти Серединним Землям.

Плечі жінки трохи опустилися.

— Дещо з того, що ви чули, — правда. У війні з Д'Харою загинули всі сповідниці, крім Матері-сповідниці. Чарівники теж загинули. Потім Даркен Рал помер, і д'харіанці, як і кельтонці, об'єдналися з Імперським Орденом. Мати-сповідниця, повернувшись, намагалася відстояти єдність Серединних Земель, але ця продажна Рада стратила її.

Броган похитав головою.

— Це буде сумною звісткою. Я сподівався, що це була брехня. Вона була потрібна нам. — Він закусив губу. — Ви абсолютно впевнені, що її стратили? Може, ви помиляєтесь? Зрештою, вона ж володіє магією. Вона могла втекти, зникнути як дим або щось в цьому роді. Може, вона ще жива.

Жінка пильно подивилася на нього.

— Мати-сповідниця мертва.

— Але до мене доходили чутки, що її бачили живою… десь за річкою Керн.

— Безглузді чутки, поширювані дурнями! Вона померла. Я своїми очима бачила, як їй відрубали голову.

Броган, не зводячи з жінки очей, погладив пальцем невеликий шрам в кутку рота.

— Ще мені також говорили, що вона зникла в іншому напрямку — на південний захід. Невже немає ніякої надії, що…

— Це брехня! Повторюю в останній раз — я сама бачила, як її обезголовили.

Вона нікуди не зникала. Мати-сповідниця мертва. І якщо ви дійсно хочете допомогти Серединним Землям, то зробіть все, щоб вони знову стали єдині.

Тобіас вивчаюче подивився в її розсерджене обличчя.

— Так-так, ви абсолютно праві. Це дуже тривожні новини, але добре, що ми нарешті отримали надійного свідка, здатного пролити світло на справжній стан речей. Дякую вам, пані, ви надали нам набагато більш істотну допомогу, чим можете припустити. Я докладу всіх зусиль, щоб мої війська були тут максимально корисні.

— Найбільше користі буде, якщо вони виженуть Імперський Орден з Ейдіндріла, а потім взагалі з Серединних Земель.

— Ви вважаєте, що Імперський Орден настільки поганий?

Жінка потрясла перед ним забинтованими руками.

— Вони вирвали мені все нігті, щоб змусити сказати брехню!

— Яка гидота! Але що за брехню вони хотіли від вас почути?

— Що чорне — це біле, а біле — чорне. Так само роблять і Захисники пастви!

Броган посміхнувся, роблячи вигляд, що його потішили ці слова.

— Ви нам дуже допомогли, пані. Ваша відданість Серединним Землям заслуговує поваги. Але, справді, мені дуже шкода, що ви так ставитеся до Захисників пастви. Можливо, вам теж не варто було б прислухатися до всяких чуток. Тому що це всього лише чутки. Не смію більше вас затримувати. Всього доброго.

Окинувши його наостанок розлюченим поглядом, жінка вилетіла з кімнати.

За інших обставин її зухвалість коштувала б їй набагато більше, ніж вирвані нігті, але Брогану не раз доводилося вистежувати небезпечну дичину, і він знав, що виявлене ним сьогодні терпіння окупиться пізніше сторицею. А дичина, яку він вистежує, варта того, щоб стерпіти нахабні заяви цієї баби.

Він отримав від неї цінні відомості, хоча вона й не підозрювала про це. А Броган завжди прагнув до того, щоб дичина не здогадувалася, що він взяв слід.

Тобіас запитально подивився на Лунетту.

— Вона говорити неправду, пан генерал. Трошки правди, щоб замаскувати її, але вона бреше. Схоже, Гальтеро все ж не промахнувся. Тобіас нахилився вперед. Він хотів, щоб Лунетта вимовила це вголос, щоб підтвердила його підозри своїм даром.

— Що бути брехнею?

— Дві речі вона таїть, як скарби короля. Броган провів язиком по губах.

— Які?

Лунетта трохи посміхнулася.

— По-перше, щодо того, що Мати-сповідниця мертва.

Тобіас стукнув кулаком по столу.

— Я так і знав! Коли вона це сказала, я зрозумів, що вона бреше! — Прикривши очі, він судорожно сковтнув і подумки возніс подяку Творцеві. — А по-друге?

— Вона брехати, коли говорила, що Мати-сповідниця нікуди не зникла. Вона знати, що Мати-сповідниця жива і втік на південний захід. Все інше, що вона говорити, — правда.

До Тобіас повернувся гарний настрій. Він потер руки. Удача не покинула його. Він взяв слід.

— Ти чуєш, що я сказала, пане генерал?

— Що? А, так, я тебе чую. Вона жива і знаходиться на південно-заході. Ти добре попрацювала, Лунетта. Творець буде задоволений тобою, коли я розповім йому про твою допомогу.

— Я маю на увазі, що все інше — правда.

— Про що це ти? — Нахмурився Броган. Лунетта поправила свої лахміття.

— Вона сказала, що Рада складалася з продажних тварюк. Правда. Що Імперський Орден підтримує будь-яку брехню, яка годиться для його мети, а мета — завоювання і панування. Правда. Що вони вирвали їй нігті, щоб змусити збрехати. Правда. Що Захисники пастви діють, грунтуючись на чутках, тому що результат все одно один — свіжа могила. Правда.

Броган схопився.

— Захисники пастви борються зі злом! Як ти смієш стверджувати протилежне, ти, відьма! Здригнувшись, Лунетта закусила губу.

— Я не сказала, що це істина, пане генерал. Я тільки сказала, що вона так вважає.

Броган поправив перев'язь. Він не дозволить зіпсувати йому тріумф дурними закидами! — Вона неправильно розуміє ситуацію, і ти це добре знаєш. — Він погрозив Лунетті пальцем. — Я витратив більше часу, ніж ти заслуговуєш, щоб втовкмачити в твою голову справжню сутність добра і зла, а ти знову за старе!

Лунетта втупилася в підлогу.

— Так, пане генерал, ви витратили на мене більше часу, ніж я заслуговую. Пробачте мені. Це її слова, не мої.

Броган перестав свердлити її поглядом і зняв з пояса футляр. Поставивши його на край столу, він сів і постарався викинути з голови зухвалу поведінку сестри, щоб краще обдумати подальші кроки.

Тобіас вже зібрався наказати подати вечерю, але згадав, що залишився ще один свідок. Взагалі-то він вже з'ясував те, що хотів, і не потребував більше допитів… І все ж варто, мабуть, довести справу до кінця.

— Етторе, давай-но останнього!

Лунетта відійшла до дальньої стіни, і Броган проводив її поглядом. Вона добре попрацювала, але потім все зіпсувала своєю поведінкою. Він розумів, що це в неї говорить зло, незадоволене тим, що вона робить, його дратувало, що сестриця не намагається активніше боротися з впливом зла. Можливо, він сам припустився помилки, будучи надто ласкавим з нею останнім часом. Навіть обдарував її «красотулечкою». Може, через це вона вирішила, що їй дозволяється говорити зухвалості? Як би не так!

Тобіас влаштувався зручніше, думаючи про здобуту перемогу і про головний приз, що чекає його. Тепер вже не було необхідності ввічливо посміхатися.

Броган злегка здивувався, коли, піднявши голову, побачив, що охоронці ввели в кімнату маленьку дівчинку. Її не по росту велике пошарпане пальтечко волочилося по підлозі. За дівчинкою йшла товста баба в накинутій на плечі засмальцьованій коричневій ковдрі.

Охоронці підвели їх до столу, і дівчинка посміхнулася генералу:

— У вас дуже милий і теплий будинок, благородний пане. Ми із задоволенням провели тут час. Чи можемо ми запропонувати вам у відповідь вдячність?

Стара теж посміхнулася.

— Я радий, що дав тобі можливість погрітися, і буду вдячний, якщо ти і твоя… — Він запитливо підняв брову.

— Бабуся, — підказала дівчинка.

— Так, бабуся. Так от, я буду вдячний, якщо ти і твоя бабуся відповісте мені на кілька питань.

— Ах, кілька питань? — Простягнула стара. — Питання можуть бути небезпечними, мій пане.

— Небезпечними? — Тобіас потер лоба. — Я всього лише шукаю істину, пані. Якщо ви відповісте чесно, вам не заподіють зла. Даю вам слово.

Стара посміхнулася беззубим ротом.

— Я мала на увазі небезпеку для вас, мій пане. — Її обличчя спохмурніло, і вона нахилилася до нього впритул. — Ви можете дорого заплатити за відповіді. До того ж вони можуть вам не сподобатися.

— Це вже моя турбота, — відмахнувся Тобіас. Стара випросталась і знову заусміхалася.

— Як побажаєте, мій пане. — Вона почухала перенісся. — Так що ви хочете дізнатися?

Тобіас, відкинувшись на стільці, уважно подивився їй в очі.

— Останнім часом в Серединних Землях неспокійно, і ми хочемо з'ясувати, чи не стоять за цим поплічники Володаря, з тьми керуючи заворушеннями. Чи не доводилося вам чути, щоб хтось із членів Ради висловлювався проти Творця?

— Радники рідко заходять на ринок, щоб обговорити проблеми теології зі старими дамами, мій пан. До того ж я сильно сумніваюся, щоб хтось із них виявився настільки дурний, щоб робити такі заяви публічно, навіть якщо і мав подібні думки.

— Ну а що вам взагалі доводилося чути?

— Ви бажаєте дізнатися про чутки, які ходять на вулиці глашатаїв, мій пане? — Здивовано підняла брови стара. — Тоді уточніть, якого саме роду плітки вас цікавлять, і я перекажу вам парочку, щоб задовольнити вашу цікавість.

Тобіас потарабанив пальцями по столу.

— Мені не цікавлять плітки, пані, тільки істина.

Стара кивнула:

— Зрозуміло, мій пане, і ви її, безумовно, почуєте. Вражає, про що тільки не базікають люди.

Він з роздратуванням кашлянув.

— Я вже по горло ситий чутками. Мені потрібна правда про те, що зараз коїться в Ейдіндрілі. Наприклад, я чув навіть, що всі члени Ради страчені, як і Мати-сповідниця.

До старої повернулася посмішка.

— Людина вашого рангу може відправитися безпосередньо до палацу і зажадати зустрічі з Радою. В цьому було б більше сенсу, ніж хапати на вулицях людей, які толком нічого не знають, і намагатися їх розпитати. Правду найкраще бачити на власні очі, мій пане.

Броган стиснув губи.

— Мене тут не було в той час, коли, за чутками, стратили Мати-сповідницю.

— Ах так, значить, вас цікавить Мати-сповідниця… Чому ж ви не сказали відразу, замість того щоб ходити навколо? Я чула, що їй відрубали голову, але сама цього не бачила. Проте внучка моя там була, мабуть, — дитинко?

Дівчинка кивнула:

— Так, мій пане, була і своїми очима бачила. Вони відрубали їй голову, ось так. — Броган гірко зітхнув:

— Цього я й боявся. Отже, вона померла?

Дівчинка похитала головою:

— Цього я не казала, пане мій. Я сказала, що бачила, як їй відрубали голову.

Вона подивилася йому прямо в очі і посміхнулася. — Що ти хочеш цим сказати? — Броган кинув швидкий погляд на стару. — Що вона має на увазі?

— Те, що сказала, мій пане. Ейдіндріл від початку був сильний своєю магією, хоча зараз від неї залишилися лише уламки. А коли справа стосується магії, не завжди можна вірити тому, що бачиш. Вона хоч і мала, але досить кмітлива, щоб розуміти такі речі. Людина вашої професії теж мав би це знати.

— Залишилися одні уламки? Це попахує злом. Що вам відомо про прибічників Володаря?

— Вони жахливі, мій пане. Але магія сама по собі не зло. Вона просто існує, як і все інше.

Броган стиснув кулаки.

— Магія — породження Володаря. Стара усміхнулася.

— З тим же успіхом можна сказати, що ось цей гарний срібний кинджал у вас за поясом — породження Володаря. Якщо ним зарізати невинну людини, це, звичайно, велике зло. Але якщо ним, наприклад, скористатися для захисту від божевільного-фанатика, незалежно від того, яке положення займає цей божевільний, то той, хто зробить це, створить добро. Кинджал же ні те, ні інше, тому що ним може скористатися будь-хто.

Очі її заволокло серпанком, а голос упав до шепоту.

— Але коли магією користуються, щоб покарати негідного, вона стає втіленням помсти.

— Ну, добре — і яка, по-вашому, та магія, що існує в місті? Вона використовується для добра чи зла?

— Для того і для іншого, пане мій. Зрештою, адже тут стоїть замок Чарівника, а це — осередок сили.

Сповідниці правили Ейдіндрілом тисячі років, як і чарівники. А сила породжує силу. Результат — зіткнення. Прямо з повітря з'являються мерзенні істоти, звані мрісвізами, і розпорюють животи всім, хто попадається їм на шляху.

Похмуре знамення, якщо це, звичайно, знамення. Є й інша магія, яка прагне знищити зло і захистити безневинних. Та що там, кожна ніч сповнена магії, принесеної на крилах снів. Дивлячись на Брогана в упор, вона продовжувала:

— Дитина, яку притягує вогонь, може легко згоріти. Їй треба порадити бути обережною і втікати, поки вогонь не обпалив їй руки.

Броган грізно нахилився до неї.

— А що вам самій відомо про магію, пані?

— Розпливчасте питання, пане мій. Не могли б ви уточнити?

Броган помовчав, намагаючись розібратися в тому, що вона наговорила, і раптом зрозумів, що стара відвела розмову в бік від цікавлячої його теми.

Він знову надів на обличчя ввічливу посмішку.

— Ну, наприклад. Ваша внучка каже, що бачила, як обезголовили Мати-сповідницю, але це не означає, що вона мертва. Ви сказали, що за допомогою магії таке можливо. Я заінтригований. Мені відомо, що магія служить часом для обману, але мені здавалося, що це не більше ніж нескладні фокуси. Не могли б ви пояснити, як можна оживити мерця?

— Оживити мерця? Тільки Володар володіє такою силою.

Броган перехилився через стіл.

— Ви хочете сказати, що сам Володар повернув її до життя?

Стара знову посміхнулася.

— Ні, мій пане. Ви занадто сильно бажаєте отримати те, до чого прагнете. Від цього ви неуважні і чуєте лише те, що хочете почути.

Ви запитали, як можна оживити мерця. Володар на це здатний. Принаймні я так вважаю. Оскільки він править світом мертвих, цілком природно вважати…

— Вона жива чи ні?! — Стара моргнула.

— Звідки мені це знати, пане мій? — Броган скрипнув зубами.

— Ви щойно говорили: — навіть якщо люди бачили, що їй відрубали голову, це ще не означає, що вона мертва.

— О, ми знову повернулися до цього? Ну, за допомогою магії можна домогтися такого ефекту, але я ж не кажу, що так було насправді. Я сказала лише, що це можливо. Потім ви почали питати про оживлення мерців. Але ж це зовсім різні речі, мій пане.

— Що значить — різні? Яким чином можна здійснити такий великий обман? Стара поправила на плечах ковдру.

— Чари уявної смерті, мій пане. Броган глянув Лунетту. Вона не зводила очей зі старої і безперервно чесала руки.

— Чари уявної смерті, ось як. А точніше?

— Ну, я ніколи не бачила, як це робиться, так що точно сказати не можу — але можу розповісти вам, що мені говорили про це, якщо вас цікавлять відомості з других рук.

— Розповідайте, — видавив крізь зціплені зуби Броган.

— Бачити смерть або прийняти її — це відбувається на рівні духу. Коли ми бачимо тіло, яке покинула душа — або дух, якщо завгодно, — то говоримо, що людина померла. Чари уявної смерті змушують людей повірити, що вони бачили тіло, з якого відлетіла душа, але не тільки. Заклинання змушує їх вірити в це на рівні їх власного духу.

Стара похитала головою, ніби вважала подібну річ вражаючою і обурливою одночасно.

— Однак це дуже небезпечно. Духи повинні зберігати душу людини, поки та в чарівному коконі. І якщо щось піде не так, вона залишиться безпорадною в підземному світі. Дуже неприємна смерть. Але якщо все пройде гладко і духи повернуть те, що зберегли, тоді заклинання спрацює і людина залишиться живою, хоча всі, хто бачив його смерть, будуть вважати її мертвою.

Однак, хоча кажуть, що таке можливо, я ніколи не чула, щоб хтось скористався чарами уявної смерті. Цілком може бути, що це всього лише пусті домисли.

Броган мовчки сидів, зіставляючи її слова з тим, що вже чув раніше, намагаючись зібрати отримані відомості воєдино. Напевно Мати-сповідниця все ж вдалася до цього фокусу, щоб уникнути справедливої відплати, але навряд чи вона могла зробити це одна, без спільників.

— Хто може накласти чари уявної смерті? Стара відповіла не відразу. Її вицвілі блакитні очі загорілися небезпечним блиском.

— Тільки чарівник, мій пан. Тільки чарівник, що володіє величезною могутністю і безмежними знаннями.

Зустрічний погляд Брогана був твердий і настільки ж небезпечний.

— А в Ейдіндрілі є чарівники? Стара повільно посміхнулася. Очі її засяяли. Порившись в кишені, вона кинула на стіл монету, яка, трохи покрутившись, завмерла прямо перед генералом. Броган взяв срібний кружок і уважно оглянув.

— Я поставив питання, стара. І хочу отримати відповідь.

— Вона у вас в руках, мій пане.

— Я ніколи не бачив таких монет. Що на ній зображено? Схоже на величезний палац.

— О, так і є, мій пане, — прошипіла стара. — Це місце порятунку Пророків, чарівників і магії. Це — Палац пророків.

— Жодного разу не чув. Що ще за Палац Пророків?

Стара посміхнулася йому, немов родича.

— Запитайте у вашої чаклунки, пане мій. І вона повернулася, збираючись піти. Броган схопився на ноги.

— Ніхто не дозволяв тобі йти, ти, стара беззуба жаба!

— Це через печінку, мій пане, — кинула вона через плече.

Броган сперся кулаками на стіл.

— Що?!

— Люблю сиру печінку, мій пане. Напевно, від цього у мене з часом і випали зуби.

В цю хвилину з'явився Гальтеро. Він обігнув стару і дівчинку, які йшли до дверей, і відсалютував.

— Пане генерал, дозвольте доповісти…

— Почекай!

— Але…

Жестом звелівши Гальтеро замовкнути, Броган повернувся до Лунетти.

— Кожне слово правда, пане генерал. Вона як водомір, ковзає тільки поверхні. Але все, що вона сказала, бути правдою. Вона знає набагато більше, ніж говорить, але те, що сказала, — правда.

Броган нетерпляче махнув Етторе. Юнак, підлетівши до столу, замір по стійці «струнко».

— Пане генерал? — Очі Брогана звузилися.

— Схоже, нам попалася єретичка. Чи не хочеш ти довести справою, що заслуговуєш право носити червоний плащ, який зараз на тобі?

— Дуже, пан генерал!

— Перш ніж вона вийде з будівлі, перехопивши її і відведи в камеру. Вона підозрюється в єресі.

— А як бути з дівчинкою, пане генерал?

— Ти що, не чув, Етторе? Дівча — родичка єретичка. До того ж нам зовсім не потрібно, щоб вона бігала по вулицях з криками, що її бабусю забрали Захисники пастви. Ту, кухарку, стали б шукати, а цих бродяжок ніхто не вхопиться. Тепер вони наші.

— Слухаю, пане генерал. Я негайно цим займуся.

— Я сам її допитаю. І дівчинку теж. — Броган застережливо підняв палець. — І для них краще, якщо вони будуть готові правдиво відповісти на всі питання, які я задам.

Етторе розуміюче посміхнувся.

— Вони зізнаються, коли ви прийдете до них, пан генерал. Клянуся Творцем, вони будуть готові зізнатися у всьому.

— Відмінно, хлопець, а тепер біжи, поки вони не вийшли на вулицю.

Ледве Етторе рвонувся з місця, як Гальтеро нетерпляче ступив вперед, але не промовив жодного звуку.

Броган впав на стілець і втомлено промовив:

— Гальтеро, ти, як завжди, попрацював відмінно. Свідки, яких ти надав, прекрасно відповідали моїм вимогам.

Відсунувши убік срібну монету, Тобіас Броган розкрив заповітний футляр і акуратно розклав на столі його вміст. Це були відрізані людські соски — з лівого боку грудей, ті, що ближче до серця єретика.

Кожен був зрізаний разом з клаптиком шкіри, щоб витатуювати там ім'я жертви. І належали вони далеко не всім розкритим Броганом поплічникам Володаря, а тільки найважливішим, самим наполегливим і злісним.

Укладаючи їх по одному назад в коробочку, генерал читав імена спалених.

Він пам'ятав кожного, пам'ятав, як спіймав його і як допитував. При згадці про їхні злочини, в яких вони в кінцевому рахунку зізналися, в ньому розгоралася лють. Він нагадав собі, що справедливість торжествувала завжди.

Але йому ще треба отримати найголовніший приз — Мати-сповідницю.

— Гальтеро, — тихо промовив він, — я знайшов її слід. Збирай людей. Ми вирушаємо негайно.

— Думаю, що спочатку вам варто послухати, що мені вдалося дізнатися, пане генерал.

11

Це бути д'харіанці, пане генерал. — Прибравши останній трофей, Броган закрив футляр і подивився в темні очі Гальтеро.

— І що вони?

— Сьогодні вранці, коли вони почали збиратися, я запідозрив недобре і вирішив подивитися. Саме через них в місті такий безлад.

— Ти кажеш — почали збиратися? Гальтеро кивнув.

— Навколо палацу сповідниць, пан генерал. А опівдні вони почали співати.

Тобіас з ошелешеним виглядом нахилився до Гальтеро:

— Співати? А ти не запам'ятав слова? Гальтеро сунув палець за ремінь.

— Вони співали години дві, не менше. Важко не запам'ятати, коли стільки часу слухаєш одне й те саме. Д'харіанці кланялися, стоячи на колінах, і весь час повторювали одні і ті ж слова: «Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наша життя служіння тобі. Все наше життя належить тобі». Броган потарабанив пальцями по столу.

— Всі д'харіанці, ти говориш? І скільки їх в Ейдіндрілі?

— Набагато більше, ніж ми думали, пане генерал. Вони заповнили всю площу перед палацом, всі сусідні сквери та вулиці. Яблуку ніде було впасти, так щільно вони стояли. Ніби кожен хотів бути якомога ближче до палацу сповідниць. За моїми підрахунками, їх було близько двохсот тисяч. Поки це тривало, жителі були мало не в паніці. Вони не розуміли, що відбувається.

Гальтеро помовчав, потім продовжував:

— Я проїхав навколо міста, і на околицях їх було ще більше, ніж у палаці.

І всі, незалежно від того, де перебували, кланялися і співали ніби вони разом з тими, що в місті. Я скакав швидко, проїхав чимало миль і не бачив жодного д'харіанця, який би не кланявся і не співав. Їх голоси долинали з усіх навколишніх пагорбів. І ніхто не звертав на нас ніякої уваги, коли ми проїжджали.

Броган задумався.

— Мабуть, він тут, цей Магістр Рал. Гальтеро переступив з ноги на ногу.

— Він тут, пане генерал. Поки вони співали, всі дві години, він стояв на верхній сходинці головного входу палацу і дивився. І йому кланялися, наче він сам Творець.

Рот Броган скривився від огиди.

— Я завжди підозрював, що д'харіанці варвари. Подумати тільки, молитися на звичайну людину. А що було потім?

У Гальтеро, який весь день не злазив з коня, був втомлений вигляд.

— Закінчивши співати, вони почали скакати і кричати, як божевільні, висловлюючи своє радість. Можна було подумати, що їм тільки що вдалося вирватися з лап самого Володаря. Я встиг проїхати дві милі, поки вони веселилися. Нарешті солдати розступилися, на площу винесли два тіла, і настала тиша. Склали величезне багаття, поклали на нього мерців і підпалили. І поки тіла не перетворилися на попіл, цей їхній Магістр Рал стояв і дивився.

— Ти його розгледів? Гальтеро похитав головою.

— Д'харіанці стояли надто тісно, і я вирішив не намагатися протиснутися ближче. Вони могли уявити, ніби я оскверняю їх церемонію, і накинулися б на мене.

Погладжуючи пальцем футляр, Броган поринув у роздуми.

— Правильно. Мені б не хотілося, щоб ти розлучився з життям заради того, щоб подивитися, як виглядає ця людина.

Трохи повагавшись, Гальтеро сказав:

— Ви скоро самі його побачите, пане генерал. Вас запрошують до палацу.

Броган строго подивився на нього.

— У мене немає часу на розваги. Ми повинні відправлятися за Матір'ю-сповідницею.

Гальтеро вийняв з кишені якийсь папір і простягнув генералу.

— Коли я приїхав, делегація д'харіанців якраз збиралася увійти в наш палац. Я зупинив їх і запитав, що їм потрібно. Вони дали мені це.

Броган розгорнув сувій і прочитав:

Магістр Рал просить дворян, дипломатів і офіційних представників усіх країн прибути до Палацу сповідниць. Негайно.

Він сердито зім'яв папір.

— Я надаю аудієнції, а не прошу їх. І як я вже сказав, у мене немає часу на розваги! Гальтеро вказав у бік вулиці.

— Я так і подумав, і сказав д'харіанцям, що передам запрошення, але ви навряд чи прийдете, оскільки зайняті іншими справами. А вони сказали, що Магістр Рал бажає бачити всіх, і в наших інтересах викроїти час.

Броган відмахнувся.

— Ніхто не розв'яже війну через те, що нас не буде на світському прийомі в честь чергового князька.

— Пане генерал, вздовж усього Королівського Ряду плечем до плеча стоять д'харіанці. Всі палаци оточені. Солдат, який передав мені цей папір, повідомив, що якщо ми не приїдемо, вони нас ескортують до Палацу сповідниць. За ним десятитисячне військо, так він сказав, а це не крамарі і не селяни, які вирішили пограти в солдатиків. Це справжні воїни, і вони налаштовані дуже рішуче. Захисники пастви могли б поборотися з ними, будь тут наші основні сили. Але ми привели з собою лише один полк. П'ятисот чоловік недостатньо, щоб навіть прорватися з міста. Ми не пройдемо і двадцяти ярдів, як будемо порубані на шматки.

Броган подивився на сестру, що стояла біля стіни. Вона розгладжувала свої різнокольорові лахміття і не звертала уваги на розмову. Дійсно, у них всього п'ятсот чоловік, але ще є Лунетта.

Броган не знав, що затіяв цей Магістр Рал, та це його і не хвилювало.

Д'Хара уклала союз і отримувала накази від Імперського Ордена. Швидше за все це просто спроба зайняти більш високе положення всередині Ордену. Завжди знаходяться такі, хто хоче отримати більше влади, але не бажає зв'язувати себе зобов'язаннями, з цією владою сполученими.

— Добре, нехай буде так. Все одно скоро ніч. Ми підемо на цю церемонію, усміхнемося новоспеченому Магістрові Ралу, з'їмо його частування, вип'ємо його вино і привітаємо від імені Братства. А на світанку залишимо Ейдіндріл Імперському Ордену і підемо по сліду Матері-сповідниці. — Він кивнув сестрі. Лунетта, ти йдеш з нами.

— А як ви її знайдете? — Запитала Лунетта, знову починаючи чесатися. — Матір-сповідницю, пане генерал, — як ви її знайдете?

Тобіас відсунув стілець і встав.

— Вона на південному заході. У нас більше ніж потрібно людей, щоб прочесати там все. Ми її знайдемо.

— Правда? — Відчувши, що її потребують, Лунетта знову вирішила дозволити собі грубити. — А розкажіть мені, як ви її впізнаєте?

— Вона Мати-сповідниця! Як же ми можемо її не впізнати, ти, дурна відьма!

Піднявши брову, Лунетта глянула на брата своїми маленькими очицями.

— Мати-сповідниця мертва. Хіба мертва людина може ходити?

— Вона не мертва! Кухарка знає правду. Ти сама так сказала. Мати-сповідниця жива, і ми її схопимо.

— Якщо те, що сказала стара, бути правдою і чари видимої смерті бути накладені, то навіщо це було зроблено? Поясни Лунетті.

Тобіас нахмурився.

— Щоб змусити людей повірити, ніби вона померла, і дати їй можливість втекти. — Лунетта хитро посміхнулася.

— А чому ніхто не бачив, як вона втекла? Ось тому і ви її не знайдете.

— Припини нести магічну нісенітницю і поясни до пуття!

— Пане генерал, якщо чари видимої смерті були накладені на Матір-сповідницю, то навіщо це робити, якщо потім її кожен міг би упізнати? Ні, магія ховає її і тепер. І ви її не впізнаєте.

— Ти можеш зняти його? Зняти закляття? — Гаркнув Тобіас.

— Пане генерал, я взагалі ніколи не чула про таке чарівництво, хихикнула Лунетта. — Я нічого про нього не знаю.

Тобіас зрозумів, що вона права.

— Але ти розбираєшся в магії. Скажи, як нам її пізнати.

Лунетта похитала головою.

— Пане генерал, для цього треба розплести чарівний кокон, сплетений чарівником. Я всього лише сказала, як діє це заклинання і чому ми теж її не впізнаємо.

Броган ткнув в неї пальцем:

— У тебе є магія. Ти повинна допомогти нам дізнатися правду.

— Пане генерал, стара сказала, що тільки чарівник здатний накласти чари видимої смерті. Якщо чарівник виткав такий кокон, то, щоб розплести його, потрібно знайти нитки цього кокона. Я не можу їх побачити.

Тобіас задумливо потер підборіддя.

— Що це значить — кокон і нитки?

— Метелик потрапляє в павутину, бо не бачить її. Ми бути спіймані в павутину, ту ж, що і інші, тому що не бачимо ниток. І я не знаю, як їх побачити.

— Чарівник, — пробурмотів Броган собі під ніс і вказав на срібну монетку. — Коли я запитав її, чи є в Ейдіндріле чарівники, вона дала мені цю монету із зображенням якоїсь будівлі.

— Палац пророків.

Почувши цю назву, генерал підняв голову.

— Так, так вона і сказала. І веліла запитати у тебе, що це таке. Звідки ти про нього знаєш? Де ти чула про цей Палаці Пророків?

Лунетта знову пішла в себе, і погляд її став відстороненим.

— Коли ти тільки народився, мама розповіла мені про нього. Це бути палац, де чаклунки…

— Відьми, — поправив Тобіас її. Вона на мить замовкла.

— Де відьми вчать чоловіків бути чарівниками.

— Отже, це будинок зла. — Лунетта нічого не сказала, а Броган знову став розглядати монету. — Що мама могла знати про таке мерзенне місце?

— Мама померла, Тобіас. Залиш її у спокої, — прошепотіла Лунетта.

Брат метнув на неї розлючений погляд.

— Поговоримо про це потім. — Він підтягнув пояс, символ свого звання, і розправив розшитий сріблом камзол. — Стара, мабуть, хотіла сказати, що в Ейдіндріле був чарівник, навчений в цьому будинку зла. — Одягаючи червоний плащ, він повернувся до Гальтеро. — На щастя, Етторе затримав її для подальшого допиту.

У цієї баби є ще багато про що розповісти нам. Я це відчуваю.

Гальтеро кивнув.

— Нам краще поспішити до Палацу сповідниць, пан генерал.

Броган зав'язав плащ біля горла.

— По дорозі зайдемо провідати Етторе.

У кімнаті, куди Етторе привів стару і її внучку, на триніжку горіло вугілля. Етторе роздягнувся до пояса, і його м'язистий торс блищав від поту. На столику біля триніжка були розкладені бритви, щипці та інші знаряддя катування. На вугіллі лежали металеві прути; їх кінці вже зачервонилися.

Стара завмерла в дальньому кутку, притискаючи до себе внучку. Дівчинка злякано уткнулась лицем в коричневу ковдру бабусі.

— Ну як? — Запитав Броган. Етторе посміхнувся.

— Нахабства у неї відразу поменшало, коли вона зрозуміла, що ми цього не потерпимо. З єретиками завжди так — вони відступають перед силою Творця.

— Нас трьох не буде якийсь час. Але солдати залишаються тут, так що клич будь-кого, якщо знадобиться допомога. — Броган подивився на розпечені прути.

— Після повернення я хочу особисто почути її визнання. На дівчину мені наплювати, але стара повинна бути жива і мріяти зізнатися в усьому.

Етторе, поклонившись, торкнувся пальцями чола.

— Клянуся Творцем, все буде виконано, як ви наказали, пане генерал. Вона зізнається у всіх злочинах, що зробила в ім'я Володаря.

— Добре. У мене до неї багато питань, і я хочу отримати на них відповіді.

Етторе, закусивши губу, метнув через плече суворий погляд. Стара ще глибше втиснулася в кут.

— Ти порушиш свою обітницю ще до кінця ночі, стара жаба. Як тільки я візьмусь за дівчину, у тебе відразу розв'яжеться язик. Спочатку ти побачиш, що станеться з нею, а потім настане і твоя черга. Дівчинка, скрикнувши, тісніше притиснулася до старої. Лунетта, чухаючи руку, дивилася на них.

— Чи не хочете, щоб я залишилася і допомогла Етторе, пане генерал? Я думаю, мені краще залишитися.

— Ні. Ти підеш зі мною. — Броган подивився на Гальтеро. — Ти молодець, що привів цих двох.

Гальтеро похитав головою:

— Я б не звернув на них уваги, якби вона не запропонувала мені медовий пряник. Щось у її голосі мене насторожило.

Броган знизав плечима:

— Так завжди з єретиками. Вони самі лізуть до нас в руки, тому що вірять у свого господаря. — Він знову перевів погляд на стару в кутку — Але вони втрачають свій гонор, зустрівшись з правосуддям Захисників пастви. Це — дрібна здобич, але ми і цим послужимо Творцеві.

12

Перестань чесатися, — пробурчав Броган. — Люди подумають, що в тебе воші.

На широкій вулиці з величними кленами по боках, чиї голі гілки перепліталися високо над головою, стояли розкішні екіпажі. Дворяни і офіційні представники різних країн виходили з них, щоб пройти решту відстані до Палацу сповідниць пішки.

— Нічого не можу з собою вдіяти, пане генерал, — поскаржилася Лунетта, продовжуючи чесатися. — З тієї хвилини, як ми в'їхали в Ейдіндріл, мої руки бути як в корості. Такого зі мною ще ніколи не було.

Гості Магістра Рала, зрозуміло, витріщалися на Лунетту. У своєму лахмітті вона виділялася, як прокажений на коронації. Вона ж не звертала ніякої уваги на глузливі погляди. А швидше за все вважала, що нею захоплюються. Лунетта не раз відмовлялася від гарних суконь, які пропонував їй Тобіас, кажучи, що її «красотулечки» все одно краще. Вважаючи, що «красотулечки» займають її думки, не даючи проникнути в них спокусам Володаря, Броган особливо й не наполягав. До того ж він вважав святотатством, якщо хтось, зазначений злом, виглядав привабливо.

Зате дворяни і офіційні особи були одягнені надзвичайно розкішно. У багатьох чоловіків бовталися на поясі багато прикрашені мечі, хоча Броган сильно сумнівався, що хтось з них хоч раз у житті користувався цією зброєю. Під хутряними пелеринами дам можна було розгледіти розкішні сукні і дорогі прикраси, блискаючі в променях призахідного сонця. Гості явно були раді запрошенню до Палацу сповідниць, немов прийшли сюди не під загрозою застосування сили. Вони сяяли усмішками і, судячи з усього, горіли бажанням засвідчити свою повагу новому Магістрові Ралу.

Тобіас скрипнув зубами.

— Якщо не припиниш чесатися, я зв'яжу тобі руки за спиною.

Лунетта перестала шкребти себе і, ахнувши, зупинилася. Подивившись вгору, Тобіас і Гальтеро побачили з кожного боку алеї насаджені на палі голови.

Підійшовши ближче, Броган зрозумів, що це не люди, а якісь жахливі створіння, які міг створити тільки Володар. Навіть на морозі сморід від трупів був такий, що він затримав подих, боячись отруїтися.

На одні кілки були насаджені лише голови, на інші — цілі або розрубані на частини тіла. Все говорило про те, що ці істоти були вбиті в жорстокій сутичці. Кілька тварюк були буквально посічені, і їх замерзлі нутрощі звисали з того, що від них залишилося.

Це було все одно що йти повз монумент злу, крізь врата Підземного світу.

Гості чим попало прикривали носи. Кілька ошатних дам знепритомніли.

Їх кавалери кинулися на допомогу і почали обмахувати їх носовими хустками і обтирати їм лиця снігом. Частина запрошених застигла в подиві, а деяких пробрало таке тремтіння, що Тобіас чув, як стукають у них зуби. Коли огидне видовище і мерзенний сморід залишалися позаду, гості вже були на межі паніки. Тобіас, який не раз стикався зі злом, дивився на цих ніженок з відразою.

Один з дипломатів приголомшено запитав, що це було; д'харіанський солдат пояснив, що ці тварюки напали на місто і Магістр Рал їх перебив. Настрій гостей помітно покращився. Піднімаючись сходами до головного входу, вони захоплено говорили про те, яка для них велика честь познайомитися з такою видатним людиною, як Магістр Рал, владика Д'Хари. Нервовий сміх далеко розносився в холодному повітрі.

Гальтеро нахилився до Брогана:

— Вранці, до того, як д'харіанці почали виспівувати, вони були досить балакучими і попередили мене, щоб я був обережний, тому що на них напали невидимі тварюки і багатьох убили, в тому числі і просто перехожих.

Тобіас пригадав, що стара також згадувала про мерзенних бестій, які виникали нізвідки і вбивали всіх на своєму шляху. Лунетта підтвердила, що стара каже правду. Мабуть, це вони й були — тільки як вони називаються, Броган забув.

— Дуже вдало, що Магістр Рал прибув саме вчасно, щоб врятувати місто.

— Мрісвізи, — раптом промовила Лунетта.

— Що?

— Стара сказала, що ці тварюки бути мрісвізи.

— Так, здається, ти права, — кивнув Тобіас. — Мрісвізи.

Біля входу до палацу височіли біломармурові колони з золоченими капітелями. По обидві сторони від дверей і вздовж колон стояли солдати. Тобіас Брогану здалося, що його втягує в черево зла. Запрошеним слід було б боятися зараз, вступаючи в живу обитель єресі, а не тоді, перед злом, яке було переможене.

Після довгої подорожі по залах і коридорах, облицьованих такою кількістю граніту і мармуру, що вистачило б на цілу гору, гості, пройшовши через двері червоного дерева, опинилися у величезній залі з куполоподібною стелею. З фресок, якими він був розписаний, на увійшлих дивилися чоловіки і жінки. Через вікна біля основи купола струменіло м'яке світло, і за ними виднілося затягнуте хмарами темніюче небо. На іншому кінці залу за великим різьбленим столом на півкруглому подіумі стояли порожні стільці.

Арочні двері вели на сходи, а ті, в свою чергу, — на балкони з полірованими перилами червоного дерева. На балконах товпився народ — не виряджені аристократи, як внизу, а звичайний робочий люд. Високопоставлені гості, помітивши їх, почали кидати наверх незадоволені погляди, і люди на балконах відступили в тінь, щоб не нажити собі неприємностей, якщо їх хтось впізнає. Звичай вимагав, щоб велика людина в першу чергу постала перед знаттю і лише потім явила себе простолюдинам.

Підкреслено не помічаючи городян на балконах, гості почали розбрідатися по залу, намагаючись триматися подалі від двох Захисників пастви, хоча і робили вигляд, що так виходить випадково. Неголосно перемовляючись, всі чекали появи господаря. У своїх розкішних шатах гості скидалися на частину прикрас залу.

Ніхто не дивувався уголос пишнотою оздоблення Палацу сповідниць, і Тобіас припустив, що більшість запрошених і раніше були тут частими гостями.

Броган ніколи не бував в Ейдіндрілі, але лизоблюдів і підлабузників міг впізнати з першого погляду. При дворі його короля їх було більш ніж достатньо.

Лунетта трималася ближче до брата. Вона майже не дивилася по сторонах і не помічала глузливих поглядів гостей. Втім, ті поступово перестали звертати увагу на жінку, що стояла між двома Захисниками пастви в яскраво-червоних плащах.

Запрошені були більше захоплені бесідою один з одним і обговоренням майбутньої зустрічі з Магістром Ралом, ніж цим опудалом в обносках. Гальтеро обвів зал уважним поглядом, але його цікавила зовсім не розкіш оздоблення. Він оцінював обстановку з тактичної точки зору: де стоять вартові, як розташовані виходи і що робити, якщо раптом виникне небезпека. Мечі, які висіли на поясі у нього і Брогана, не були прикрасою.

Незважаючи на огиду, Тобіас був заворожений і майже захоплений цим місцем. Звідси Матері-сповідниці і чарівники управляли Серединними Землями, тут протягом кількох тисячоліть Рада підтримувала єдність країни, плекаючи і вирощуючи магію. Саме з цього місця тяглися по всьому світу щупальця Володаря.

Тепер єдність дала тріщину. Магія втратила свою владу над людьми і залишилася без захисту. Її час минув. Серединним Землям прийшов кінець. Скоро палац заповниться червоними плащами, і тільки Захисники пастви будуть сидіти на троні. Тобіас посміхнувся. Події невблаганно рухалися до кінця, який легко було передбачити.

До них підійшли чоловік і жінка. Дама, з розкішним чорним волоссям і величезною кількістю фарби на блідому обличчі, звернулася до Брогана:

— Ви тільки уявіть, нас сюди запросили і не запропонували жодних частувань!

В очікуванні зустрічної репліки вона грала атласною стрічкою на поясі свого жовтого плаття, але, оскільки Броган промовчав, заговорила знову:

— Вам не здається, що це дуже вульгарно — не запропонувати навіть келих вина? Сподіваюся, він не розраховує, що наступного разу ми відповімо на його запрошення, після того, як він повівся настільки образливо!

— Ви знайомі з Магістром Ралом? — Запитав Тобіас, заклавши руки за спину.

— Можливо, я зустрічала його раніше, — не пам'ятаю. — Блиснувши чудовими перснями, дама змахнула з оголеного плеча неіснуючу порошинку. — Мене так часто запрошують сюди, до палацу, що мені важко запам'ятати всіх, з ким мене знайомлять. Зрештою, герцог Лумхольц і я скоро самі будемо правити країною, оскільки принц Фірен убитий.

Вона грайливо надула червоні губки.

— Зате я абсолютно впевнена, що ніколи не зустрічала тут Захисників пастви. Рада вважала, що вони занадто часто втручаються куди їх не просять. Не те щоб я була з цим згодна, смію зауважити, — але вона заборонила їм займатися своїми… справами за межами власної країни. Втім, зараз ми, схоже, залишилися без Ради. Як жахливо, що радників вбили прямо ось тут, коли вони обговорювали майбутнє Серединних Земель. Але що привело сюди вас, пане?

Через її плече Тобіас побачив, що солдати закривають двері. Погладжуючи вуса, він в очікуванні подивився на підвищення, де зазвичай засідала Рада.

— Мене, як і вас, «запросили». — Герцогиня Лумхольц теж подивилася на подіум.

— Я чула, що Захисники пастви користуються великою повагою в Імперському Ордені.

Її супутник, владного вигляду чоловік в розшитому золотом убранні, прислухався до бесіди, старанно роблячи вигляд, що його увага зосереджена на чомусь іншому. По темному волоссі і густих бровах Тобіас вже зрозумів, що він уродженець Кельтона. Кельтонці дуже швидко об'єдналися з Орденом. Вони ретельно оберігали свій власний високий статус, але їм було добре відомо, що в Ордені прислухаються до думки Захисників пастви.

— Я здивований, пані, що ви здатні взагалі щось чути — так багато ви говорите.

Лице герцогині стало таким же червоним, як її губи. Від очікуваної обуреної одповіді Брогана позбавило раптове пожвавлення в натовпі. Він був недостатньо високий, щоб бачити хоч щось поверх голів, тому терпляче чекав, розуміючи, що Магістр Рал напевно підніметься на подіум. Тому Броган завбачливо зайняв вигідну позицію: досить близько, щоб добре бачити, і достатньо далеко, щоб самому не кидатися в очі. На відміну від інших гостей він віддавав собі звіт в тому, що це аж ніяк не світський прийом.

Швидше за все нічка виявиться штормовою, і, якщо раптом полетять блискавки, йому зовсім не хотілося опинитися найвищим деревом. На відміну від оточуючих його дурнів Тобіас Броган знав, коли слід дотримуватися обережності.

Рота д'харіанських солдат відтіснила гостей до стін, і в утвореному проході плечем до плеча встали списники. Рота тим часом розгорнула стрій перед подіумом, оточивши його кільцем сталі. Повернувши голову, Броган зустрівся поглядом з крижаними очима Гальтеро. Той теж зрозумів, що це не світський прийом.

Натовп загулв. Судячи з усього, відбувалося щось для Палацу сповідниць безприкладне. Побагровівши від обурення, дворяни висловлювали один одному все, що думають з приводу озброєних людей в залі Ради в той час, коли тут прийнято вести дипломатичні переговори.

Що стосується Брогана, то він ставився до дипломатії без жодного пієтету.

Пролита кров діє куди краще, і ефект тримається довше. У нього склалося враження, що Магістр Рал теж про це знає, на відміну від всіх цих дурнів.

Тепер Тобіас зрозумів, чого домагається цей Магістр Рал. Нічого дивного: в кінці кінців, д'харіанці зробили за Орден майже всю роботу.

Армія, яка йшла на Ебініс, яку Броган зустрів в горах, майже цілком складалася з д'харіанців. Д'харіанці взяли Ейдіндріл і навели тут порядок перед тим, як передати його Ордену. Вони билися з бунтівниками в той час як інші, на зразок кельтонців, лише віддавали накази в розрахунку на те, що заколотники переб'ють їх союзників.

Враховуючи все це, Магістр Рал, без сумніву, має намір зажадати привілеїв для Д'Хари і збирається змусити присутніх погодитися на його вимоги. Тобіас навіть пошкодував, що частування не було виставлено: забавно було би помилуватися, як ці чепуруни поперхнуться вином, коли Магістр Рал викладатиме свою позицію.

За списниками увійшли два д'харіанці, які були такими величезними, що навіть Броган міг бачити їх поверх інших голів. Коли вони піднялися до подіуму і генерал розгледів шпичасті обручі у них на передпліччях, Гальтеро шепнув йому:

— Цих двох я вже бачив.

— Де? — Прошепотів у відповідь Броган. Гальтеро, дивлячись на солдатів, похитав головою:

— Десь в місті.

Відвернувшись від Гальтеро, Тобіас з подивом виявив, що слідом за д'харіанцями йдуть три жінки, затягнуті в червону шкіру. Згадавши рапорти своїх людей, Тобіас зрозумів, що це не хто інші, як Морд-Сіт. Про Морд-Сіт говорили, що, якщо вони зловлять когось, хто володіє магією, цій людині кінець. Був час, коли Броган хотів роздобути собі на службу одну з них, але йому розтлумачили, що Морд-Сіт служать тільки Магістрові Ралу з Д'Хари, і що пропозиції такого роду їм краще не робити. Наскільки йому було відомо, Морд-Сіт не можна було купити ні за які гроші.

Якщо Морд-Сіт змусили гостей поїжитися, то поява слідуючого персонажа привела їх у жах. У всіх просто відвисли щелепи при вигляді величезного звіра, пазуристого, ікластого і крилатого. Навіть Брогану стало не по собі. З тих пір, як минулої весни впали кордони, короткохвості гари, ці злісні хижаки, доставили Захисникам пастви чимало неприємних хвилин. Правда, цей звір мирно крокував за Морд-Сіт. Перевіряючи, чи легко виходить меч з піхов, Броган зауважив, що Гальтеро робить те ж саме.

— Будь ласка, пане генерал, — запхикала Лунетта. — Я хочу піти, зараз же!

І знову відчайдушно взялася чесати руки. Броган схопив її за плече, притяг до себе і прошипів крізь зціплені зуби:

— Зверни увагу на цього Магістра Рала, інакше я вирішу, що більше не потребую твоїх послуг. Ясно?! І припини скребти!

Очі Лунетти наповнилися сльозами.

— Так, пане генерал.

— І вслухайся у все, що він скаже. Лунетта слухняно кивнула. Тим часом два величезні д'харіанці встали по обидві сторони подіуму. Жінки в червоному застигли між ними, а в середині залишилося місце — по всій ймовірності, для Магістра Рала, коли він нарешті зволить з'явитися. Гар височів за стільцями.

Світловолоса Морд-Сіт, та що стояла ближче до середини подіуму, обвела присутніх пронизливим поглядом, і все розмови відразу ж припинилися.

— Люди Серединних Земель, — вимовила Морд-Сіт, вказуючи рукою на порожнечу біля себе. — Я представляю вам Магістра Рала.

В повітрі утворилася тінь, потім чорний плащ розкрився, і на подіумі виник чоловік. Ті гості, що стояли ближче до підвищення злякано відсахнулися. Хтось з жахом скрикнув, а деякі навіть впали. Найсміливіші власники мечів оголили свою іграшкову зброю, але солдат-д'харіанець з першого ряду крижаним тоном наказав їх сховати, і мечі слухняно зникли в піхвах.

Лунетта, не перестаючи чесати руками, дивилася на Магістра Рала, і на цей раз Броган не став її зупиняти. Навіть він відчув свербіж від близькості мерзенної магії.

Чоловік на подіумі терпляче почекав, поки всі заспокояться, а потім неголосно заговорив:

— Я — Річард Рал, якого д'харіанці називають Магістром Ралом. В інших землях я відомий під іншими титулами. Пророцтва, зроблені в глибокому минулому, ще задовго до появи Серединних Земель, проголосили моє пришестя. — Він зійшов з подіуму і встав між Морд-Сіт. — Але я маю намір говорити з вами про майбутнє.

Не такий великий, як два стоячих поруч з ним д'харіанца, Магістр Рал проте був високим чоловіком, атлетично складеним і міцним і в той же час напрочуд юним на вигляд. Одяг його — чорний плащ, високі чоботи, темні штани і проста сорочка — була досить непоказною, особливо для того, кого називають «Магістром», і, незважаючи на тонкої роботи піхви, що висіли у нього на боці, виглядав він як звичайний лісник. І ще Тобіас подумав, що Магістр Рал здається дуже втомленим — немов його обтяжує велика відповідальність.

Тобіас не був новачком у битвах і по тій грації, з якою рухався Магістр Рал, по тому, з якою витонченістю він носив перев'язь з мечем, зрозумів, що до нього не можна ставитися з зневагою. Його меч — не для краси. Ця зброя. З першого погляду було видно, що Магістрові не раз доводилося приймати нелегкі рішення і він пережив їх усіх. Незважаючи на зовнішню скромність, його оточував ореол влади і сили.

Дами, які в більшості своїй вже прийшли в себе, посилали Магістрові Ралу чарівні посмішки і вдавалися до звичайних прийомів, що застосовуються жінками, коли вони бажають привернути увагу осіб, наділених владою. Навіть якщо б Магістр був не дуже привабливий зовні, вони все одно робили б те ж саме, хоча, можливо, і менш щиро. Але Магістр Рал або не помітив їх хитрувань, або вважав за краще зробити вигляд, що не помічає.

Однак Тобіаса Брогана цікавили його очі. Адже саме в очах відбивається людська сутність, і з цього приводу він рідко обманювався. Коли сталевий погляд Магістра Рала звернувся на гостей, одні мимоволі позадкували, інші застигли як укопані, а дехто здригнувся. І коли цей погляд зупинився на Брогані, Тобіас зумів оцінити серце і душу Магістра Рала.

Йому вистачило миті, щоб зрозуміти: ця людина дуже і дуже небезпечна.

Було ясно, що хоча Магістр Рал молодий і ніяково себе почуває в центрі уваги, але в битві буде битися запекло і мстити до кінця. Тобіасові вже доводилося бачити такі очі. Ця людина, подумав він, проб'є головою скелю, щоб тебе вбити.

— Я його бачив, — раптом прошепотів Гальтеро.

— Що?! Звідки?

— Сьогодні вранці я збирав свідків і наткнувся на цю людину. Я хотів привести його до вас для допиту, але з'явилися ці двоє гігантів і забрали його у мене з-під носа.

— Не пощастило. Якби…

Броган не договорив. Магістр Рал дивився прямо на нього, і Тобіасу здалося, що в нього пронизливими сірими очима вперся хижак.

Погляд Магістра Рала перемістився до Лунетту. Вона завмерла. Дивно, але губи Магістра торкнула легка усмішка.

— З усіх присутніх тут дам, — сказав їй Магістр Рал, — ваш наряд найкрасивіший.

Лунетта засяяла. Тобіас мало не розсміявся вголос. Магістр Рал щойно передав гостям коротке, але змістовне послання: їхнє становище в суспільстві для нього ніщо. Броган раптово зрадів: немає сумніву, Орден чимало виграє, якщо серед його вождів буде така людина.

— Імперський Орден, — почав Магістр Рал, — вважає, що настав час об'єднати світ під новим законом: законом Ордена. Він заявляє, що у всіх людських нещастях винна магія. Він каже, що магія — причина падіння людини. Він стверджує, що магію слід вигнати з цього світу.

Деякі в залі згідно забурмотіли, інші висловилися скептично, але більшість мовчали.

Магістр Рал вказав рукою на найвище крісло, що стояло в центрі подіуму.

— Заради здійснення цієї мети, у світлі того, що сам Орден проголосив свою місію божественною, він не потерпить незалежності жодної з країн.

Орден бажає, щоб всі опинилися під його впливом і йшли в майбутнє єдиним народом: підданими Імперського Ордена.

Він на мить замовк і, окинувши поглядом присутніх, продовжував:

— Але магія не є фундаментом зла. Це твердження — всього лише привід, щоб розв'язати війну за власне панування.

По залу пробіг шепотіння, подекуди спалахнули тихі, але запеклі суперечки.

Герцогиня Лумхольц вийшла вперед, вимагаючи уваги. Перш ніж вклонитися Магістрові, вона посміхнулася.

— Магістр Рал, те, що ви говорите, дуже цікаво, але присутні тут Захисники пастви, — вона махнула рукою в бік Тобіаса, — стверджують, що магія насаджується Володарем.

Броган не ворухнувся і не вимовив ані слова. Магістр Рал навіть не глянув у його бік. Він не зводив очей з герцогині.

— Дитина, що тільки що з'явилася на світ, це магія. Назвете ви її злом?

Велично піднявши руку, герцогиня закликала до мовчання натовп у себе за спиною.

— Захисники пастви свідчать, що магія — породження самого Володаря і, відповідно, є втіленням зла.

З різних місць залу, в тому числі і з балконів, почулися схвальні вигуки. На цей раз Магістр Рал підняв руку, закликаючи до тиші.

— Володар — руйнівник, ворог світла і життя, дихання смерті. Наскільки я чув, тільки Творець, своєю могутністю і владою, створює все, що існує.

Присутні в один голос погодилися з цим.

— В такому разі, — продовжував Магістр Рал, — той, хто говорить, що магія породжена Володарем, — богохульствує. Хіба здатний Володар створити нове життя? Ні, він може лише знищити його. І приписувати Володареві можливість творення, яка властива тільки Творцеві, означає віддавати йому владу над безневинними істотами. А це не що інше, як єресь.

У гробовій тиші Магістр Рал нахилився до герцогині:

— Ви вийшли вперед, пані, щоб зізнатися в єресі? Або щоб заради своєї вигоди звинуватити в єресі когось іншого?

З червоним обличчям вона відступила за спину чоловіка. Герцог, який давно вже втратив колишню незворушність, погрозив Магістрові Ралу пальцем.

— Можете скільки завгодно грати словами, але факт залишається фактом: Імперський Орден бореться зі злом Володаря і хоче об'єднати нас у цій боротьбі. Його мета — щоб усі народи процвітали разом. Магія ж відмовляє людству в цьому праві. Я кельтонець і пишаюся своєю країною, але прийшов час переступити через відособленість окремих і, як правило, слабких держав. Ми вели довгі переговори з Орденом, і вони показали себе вельми цивілізованими і порядними людьми, які бажають цілком мирного об'єднання всіх земель.

— Шляхетна ідея, — спокійно відповів Магістр Рал. — Однак вона вже втілилася в Серединних Землях, які ви погубили з жадібності.

— Імперський Орден — це зовсім інше. Він пропонує справжню могутність і міцний, тривалий мир.

Магістр Рал суворо подивився на герцога.

— На кладовищі дійсно мир порушується рідко, — зауважив він і обвів присутніх грізним поглядом. — Не так давно армія Ордена пройшла по Серединних Землях, затягуючи землі у свої тенета. Багато хто приєднався до них, і війська Ордена стали сильніші. Армію вів д'харіанський генерал Рігс, а офіцерами у нього були уродженці інших країн. Крім того, їм допомагав чарівник на ім'я Слагл, кельтонець за походженням. Ця армія обрушилася на Ебініс, столицю Галеї, стократно перевершуючи в чисельності захисників міста. Імперський Орден закликав галейців стати підданими Імперського Ордена. Жителі Ебініса, пам'ятаючи своє зобов'язання захищати єдність Серединних Земель, виступили проти загарбників.

Герцог відкрив було рот, збираючись щось сказати, але вперше за цей час тон Магістра Рала став загрозливим, і він вирішив за краще промовчати.

— Галейська армія захищала місто до останньої людини. Чарівник скористався своїм умінням, щоб зробити прохід в мурі міста, і Імперський Орден увірвався в Ебініс. Але коли галейські війська були знищені, Імперський Орден не став займати місто, а пройшовся по ньому, як зграя диких звірів, гвалтуючи та вбиваючи безпомічних жителів.

Магістр Рал нахилився вперед і тицьнув пальцем в герцога Лумхольца.

— Орден вирізав усе населення Ебініса: чоловіків і жінок, старих і немовлят. Вони садили на палі вагітних жінок, щоб убити відразу і матір, і дитя в її лоні!

З почервонілим від сказу лицем Магістр вдарив кулаком по столу, і від цього звуку всі здригнулися.

— Цими діями Імперський Орден продемонстрував хибність всіх своїх заяв! Він втратив право вчити когось, що є благо, а що — зло.

Чеснота невластива цим людям, і вони прийшли сюди з єдиної причини: завойовувати і пригнічувати. Різанина в Ебінісі повинна була показати іншим, що їх чекає, якщо вони відмовляться підкоритися! Імперський Орден не зупинять ні межі, ні доводи розуму. Люди, чиї клинки залиті кров'ю немовлят, не знають нічого про добро. І не смійте навіть намагатися довести мені протилежне! Імперський Орден не гідний, щоб його захищали! Він Показав ікла, приховані до часу, і, клянуся духами, тепер йому немає і не може бути віри!

Зробивши глибокий подих, щоб заспокоїтися, Магістр Рал випростався.

— І ті невинні люди, що були на вістрі меча, і ті, хто тримав цей меч, — всі багато втратили в той день. Ті, хто був на вістрі, втратили життя. А ті, хто тримав меч, втратили людяність і право бути вислуханими. І я заявляю: будь-хто, хто приєднається до них, — мій ворог.

— А з кого ж складалися ці війська? — Запитав хтось. — В основному з д'харіанців, як ви самі сказали. А ви — владика Д'Хари. Після того як минулої весни впали кордони, д'харіанці здійснювали в Серединних Землях такі ж злочини, як той, про який ви говорили з таким гнівом. Хоча Ейдіндріл не піддався такій жорстокості, багато міст спіткала та ж доля, що й Ебініс. І тепер ви хочете, щоб ми вам повірили? А чим же ви краще?

Магістр Рал кивнув.

— Те, що ви говорите про Д'Хару, — правда. Тоді на чолі Д'Хари стояв Даркен Рал. Він мій батько, але він не ростив мене і не виховував за своїм образом і подобою. Даркен Рал хотів приблизно того ж, чого хоче зараз Імперський Орден: правити світом. Різниця тільки в тому, що він на відміну від Ордена не намагався замаскувати свої цілі благородними словами і виступав від свого імені, не спираючись на інші країни. Як і Орден, для досягнення своїх цілей Даркен Рал використав не тільки військову силу, але і магію, не зупиняючись ні перед яким злочином, щоб досягти своєї мети.

— Значить, ви такий же, як він. Магістр Рал похитав головою:

— Ні, не такий. Я не прагну до влади. Я взяв у руки меч тільки тому, що у мене є можливість протистояти загарбникам. Я бився на стороні Серединних Земель проти власного батька. І в кінці кінців за свої злочини він загинув від моєї руки. А коли він скористався своєю брудної магією, щоб повернутися з Підземного світу, я теж вдався до магії, щоб зупинити його і відправити назад до Володаря. Потім — теж за допомогою магії — я закрив ворота, якими користувався Володар, щоб засилати своїх поплічників у світ живих.

Броган скрипнув зубами. З власного досвіду він знав, що єретики намагаються приховати свої справжні наміри, розповідаючи байки про те, як хоробро вони билися з володарем і його поплічниками. Він досить наслухався подібних вигадок і вмів побачити за ними справжнє зло. Послідовники Володаря, як правило, занадто боязливі, щоб показати свою справжню сутність, і прикривають її подібними байками.

Броган прибув би в Ейдіндріл набагато раніше, якби по дорозі з Нікобара йому не попалося так багато гніздилищ зла. Міста і села, де на перший погляд були одні лише праведники, при найближчому розгляді просто кишіли слугами Володаря. Коли деякі особливо завзяті поборники своєї чистоти піддавалися належному допиту, то в кінцевому підсумку зізнавалися в богохульстві. Головне було застосувати потрібні методи — і імена відьом і єретиків, що спокушають людей за допомогою магії, так і сипалися з язиків.

Єдиним виходом було очищення. Цілі міста і села потрібно було очистити вогнем. Щоб Володареві не залишилося навіть вказівних стовпів.

Захисники пастви виконали цю роботу на славу Творця, але вона відняла у них багато сил, а головне — часу.

Броган знову прислухався до того, що говорив Магістр Рал.

— Я прийняв виклик лише тому, що цей меч мені буквально всунули в руки.

І я прошу, щоб ви судили про мене не з того, що робив мій батько, а по тому, що роблю я. Я не вбиваю невинних, беззахисних людей. А Імперський Орден вбиває. Поки я не порушу довіри чесних людей, у мене є право на чесний і неупереджений суд. Я не можу стояти осторонь і спостерігати, як торжествують лиходії. Я буду битися з ними всім, що є в моєму розпорядженні, у тому числі і магією. І якщо ви встанете на бік цих вбивць, не чекайте милосердя від мого меча.

— Все, що ми хочемо, це миру! — Викрикнув хтось.

Магістр Рал знову вказав на що стояче в центрі подіуму крісло:

— Це крісло Матері-сповідниці. Тисячоліттями Матері-сповідниці мудро правили Серединними Землями і стежили за тим, щоб всі народи Серединних Земель могли мирно жити пліч-о-пліч, не побоюючись втручання в їхні справи. — Він оглянув присутніх. — Рада побажала зруйнувати мир, за який боровся цей палац і про який ви так сумуєте. Рада одноголосно засудила Мати-сповідницю до смерті, і її стратили.

Магістр Рал повільно витягнув з піхов меч і поклав на край столу так, щоб його було видно кожному.

— Я вже говорив, що я відомий під багатьма іменами. Подекуди мене знають як Шукача Істини, названого так Чарівником Першого Рангу. Я ношу Меч Істини по праву. Минулої ночі я стратив членів Ради за зраду. — Він помовчав.

— Ви — представники різних країн Серединних Земель. Мати-сповідниця дала вам можливість зберегти єдність, але ви відвернулися і від її пропозиції, і від неї самої.

Хтось невидимий Брогану порушив крижане мовчання, повисло в залі після цих слів.

— Не всі з нас схвалювали дії Ради. Багато хто хоче зберегти Серединні Землі. Якщо Серединні Землі знову об'єднаються в боротьбі, вони стануть ще сильніше.

Почулися вигуки, що виражають згоду і обіцянки зробити все можливе для нового об'єднання земель. Але багато зберігали мовчання.

— Тепер уже пізно. Ви упустили цю можливість. Мати-сповідниця терпіла вашу впертість. — Магістр Рал з дзвоном вклав меч назад у піхви. — Я не стану.

— Що це означає? — Запитав герцог Лумхольц дзвінким від обурення голосом. — Ви — Д'харіанець. У вас немає жодного права вказувати нам, як управляти Серединними Землями! Це наша справа!

Магістр Рал стояв нерухомо, як статуя. Неголосно, але владно він промовив:

— Серединних Земель більше не існує. Я розпускаю їх, тут і зараз.

Відтепер кожна країна буде жити сама по собі.

— Серединні Землі — не ваша власність!

— Але й не Кельтона! Адже Кельтон рвався правити Серединними Землями.

— Як ви смієте звинувачувати нас… Магістр Рал підняв руку, і герцог замовк.

— Ви нітрохи не більше ненаситні, ніж інші! Багато хто з вас прагнули прибрати зі шляху Мати-сповідницю і чарівників, щоб без перешкод ділити здобич.

Лунетта смикнула Тобіаса за рукав.

— Правда, — прошепотіла вона. Броган крижаним поглядом змусив її заткнутися.

— Але я тут не для того, щоб обговорювати принципи управління Серединними Землями. Я вже сказав, що Серединні Землі розпущені. — Магістр Рал оглянув присутніх таким лютим і рішучим поглядом, що Тобіасу довелося нагадати самому собі, що пора зробити вдих. — Я тут для того, щоб оголосити вам умови капітуляції.

Натовп вибухнула криками. Почервонілі від гніву чоловіка вихоплювали мечі і потрясали ними над головами.

Герцог Лумхольц громовим голосом велів всім замовкнути і знову повернувся до подіуму.

— Не знаю, що за божевільні ідеї бродять у вашій голові, молода людина, але за місто відповідає Імперський Орден. Представники багатьох країн уклали з ним угоду на цілком розумній основі. Серединні Землі залишаться і будуть існувати під управлінням Ордену. І ніколи не капітулюють перед якоюсь там Д'Харою!

Натовп рвонулася до Магістра Рала, але в руках Морд-Сіт негайно з'явилися червоні стержні, солдати вихопили мечі, списники виставили перед собою списи, а крила гара розкрилися. Звір загарчав, оголивши величезні ікла, і очі його загорілися смарагдовим вогнем. Магістр Рал стояв нерухомо, наче гранітна скеля. Натовп зупинився і відринув назад.

Раптово Магістр Рал підібрався і став таким же грізним, як його охоронці.

— Вам була надана можливість зберегти Серединні Землі, і ви її втратили. Д'Хара більше не підкоряється Імперському Ордену, і Ейдіндріл в наших руках.

— Це вам тільки здається, що Ейдіндріл в ваших руках, — заявив герцог. У Кельтона тут війська, як і в інших країн, і ми не збираємося здавати місто.

— З цим ви теж запізнилися. — Магістр Рал підняв руку. — Дозвольте представити вам генерала Райбаха, командувача д'харіанськими військами в Ейдіндрілі.

Генерал, високий рудобородий чоловік, покритий бойовими шрамами, зійшов на подіум, стукнув себе кулаком у груди, салютуючи Магістрові Ралу, і повернувся до натовпу.

— Мої війська контролюють Ейдіндріл і його околиці ось уже кілька місяців. Ми нарешті звільнилися з-під влади Ордена і знову стали д'харіанцями, яких веде Магістр Рал. Д'харіанські війська не люблять сидіти на одному місці. І якщо хтось із вас хоче повоювати, я особисто буду тільки вітати це, оскільки Магістр Рал заборонив нам першими починати кровопролиття. Але якщо нам доведеться захищатися, ми доведемо справу до кінця. Я щось засидівся і з задоволенням займуся чим-небудь більш цікавим, ніж слідкувати за порядком серед бродяжок і жебраків. — Він помовчав.

— Ваші палаци охороняються військовими підрозділами. На мій професійний погляд, якщо ви дружно вирішите відстоювати місто усіма наявними у вас силами і зробите це організовано, у нас піде день, від сили два, щоб прикінчити всіх. А потім у нас вже не буде приводу для неспокою. Коли починається битва, д'харіанці не беруть полонених.

Генерал, поклонившись Магістрові Ралу, відійшов назад, а в натовпі піднявся неймовірний шум. Всі намагалися говорити одночасно. Хтось почав викрикувати погрози. Магістр Рал підняв руку:

— Тихо! — Тиша настала майже миттєво, і він продовжив:

— Я запросив вас сюди, щоб ви вислухали те, що я тільки що сказав. А вас мені цікаво буде послухати, коли ви капітулюєте перед Д'харою. Не раніше! Імперський Орден бажає правити Д'харою і всіма Серединними Землями. Д'хару він вже втратив — я правлю Д'харою. Втратив він і Ейдіндріл. Д'хара править Ейдіндрілом. У вас була надія об'єднатися, але ви її втратили. Її більше немає. Тепер у вас два варіанти. По-перше, ви можете стати на сторону Імперського Ордена. Він буде правити вами залізною рукою. У вас не буде ні свободи, ні прав. Вся магія буде знищена, крім тієї, за допомогою якої вони будуть тримати вас в покорі. Якщо ви виживете, то будете жити у вічному мороці, без всякої надії на визволення. Ви станете їх рабами. Другий варіант — здатися Д'Харі.

Ви будете жити за законами Д'Хари і отримаєте всі права, які в них передбачені. Ви будете мати право на плоди своєї праці, право торгувати і наживати багатство, до тих пір, поки працюєте в рамках закону і рахуєтеся з правами інших. Магія буде захищена, і ваші діти будуть народжуватися у вільному світі, де можливо все. І коли Імперський Орден буде розбитий, запанує мир.

Істинний мир.

Річард помовчав, ніби збираючись з думками, а потім продовжував:

— Але за це доведеться заплатити певну ціну, і ціна ця незалежність. Хоча вам буде дозволено зберегти свою культуру, у вас не буде власних армій. Збройні сили будуть тільки у Д'Хари. Рада скасовується.

Капітуляція, повна і беззастережна, — ось ціна, яку кожна країна заплатить за мир і доведе таким чином, що хоче жити в мирі з усіма. Як всі платили данину Ейдіндрілу, так всі будуть однаково нести тягар миру.

Населення всіх країн буде платити податки, в розмірі, який необхідний для забезпечення оборони, не більше. І всі будуть платити однаково, ніяких винятків.

Пролунали протести. Люди кричали, що це грабіж, крадіжка їх власності.

Магістр Рал змусив всіх замовкнути одним своїм поглядом.

— Те, що дістається даром, цінується мало. Тільки сьогодні мені про це нагадала одна дівчина. Її тіло ми спалили на похоронному багатті. Свобода теж має ціну, і її заплатять всі. І тоді всі будуть дорожити нею і оберігати її.

Публіка на балконі підняла гвалт, кричали, що їм було обіцяно золото, але його немає і вони не можуть платити ніякі податки. Люди скандували, вимагаючи обіцяних грошей. І знову Річард підняв руку, вимагаючи тиші.

— Дурень, який пообіцяв вам золото ні за що, мертвий. Викопайте його труп і скаржтеся йому, якщо хочете. Людям, які будуть боротися за вашу свободу, потрібен провіант. Наші війська не збираються мародерствувати. Тим, хто буде поставляти провіант, ми заплатимо по справедливості за роботу і за провіант. У боротьбі за мир і свободу візьмуть участь усі — якщо не службою в армії, то хоча б виплатою податків для підтримки військ. Цей закон непорушний. А якщо ви не бажаєте підкоритися Д'Харі, можете залишити Ейдіндріл і відправлятися під крильце до Імперського Ордену. Вимагайте там своє золото, оскільки це вони вам його обіцяли. Я не збираюся виконувати чужих обіцянок. Ви вільні у виборі: з нами або проти нас. Якщо ви з нами, значить, будьте ласкаві нам допомагати. Тільки міцно подумайте, перш ніж їхати, тому що, якщо вирішите повернутися, вам доведеться заплатити подвійний податок за десять років, щоб отримати це право.

Люди на балконі дружно ахнули. Якась жінка в першому ряду розгублено промовила:

— А якщо ми не виберемо ні того, ні іншого? Війна суперечить нашим принципам. Ми хочемо, щоб нас залишили в спокої і дали можливість спокійно жити, як ми звикли. Що, якщо ми вирішимо за краще не воювати, а займатися своїми справами?

— Невже ви всерйоз вважаєте, що ми бажаємо боротися, тому що нам подобається проливати кров, а ви краще нас, тому що терпіти не можете воювати? Якщо ви погоджуєтеся, що ми візьмемо на себе всю тяжкість війни, щоб ви насолоджувалися свободою і жили в відповідності з вашими принципами, тоді ви повинні внести свою лепту, нікого не вбиваючи, але внести її ви зобов'язані. Будь ласка — доглядайте за пораненими, допомагайте сім'ям, чиї чоловіки пішли воювати, будуйте дороги, щоб по них надходило постачання для армії. Існує багато чого, чим можна допомогти, але допомагати ви повинні обов'язково. Зрозуміло, ви заплатите податок, як і всі інші. Ніхто не залишиться осторонь. Якщо хтось відмовиться капітулювати, він залишиться на самоті. Орден має намір завоювати всі землі і підпорядкувати собі всі народи. Оскільки іншого способу у мене немає, мені доводиться робити те ж саме. Рано чи пізно, але ви потрапите під владу когось із нас. На вашому місці я б молився, щоб це був не Орден. Ті країни, які не погодяться капітулювати перед Д'Харою, будуть блоковані до тих пір, поки ми не знайдемо час їх завоювати. Або поки цього не зробить Орден. Всім іншим буде заборонено вести з вами торгівлю під загрозою звинувачення у державній зраді, і вам не дозволено буде проводити торгівельні каравани через землі, що належать нам. Можливість вибору, яку я вам зараз надаю, має свої переваги. На сьогоднішній день я не вимагаю ніяких контрибуцій. Але якщо доведеться воювати, умови здачі будуть набагато жорсткішими. Кожен житель завойованих нами країн буде тридцять років виплачувати потрійний податок. На вашому місці я подумав би — чи справедливо карати майбутні покоління за ваші нинішні помилки. Сусідні країни будуть процвітати, а ви, навпаки, убожіти з кожним роком. Звичайно, поступово почнеться підйом, але ви, боюся, не доживете до цього дня. І врахуйте: я твердо маю намір стерти з лиця землі звірів, які іменують себе Імперським Орденом. Якщо у когось вистачить дурості не просто спробувати залишитися в стороні, а приєднатися до Ордену, він розділить його долю. Пощади не буде нікому!

— Вам це з рук не зійде! — Пролунав чийсь голос. — Ми вас зупинимо!

— Серединні Землі роздроблені і не можуть об'єднатися знову, інакше я приєднався б до вас. Те, що було, минуло і вже не повернеться. Але дух Серединних Земель буде жити в тих з нас, хто шанує цілі, заради яких вони були створені. Мати-сповідниця зобов'язала Серединні Землі вести нещадну війну з тиранією Імперського Ордена. На сьогоднішній день єдиний спосіб виконати її наказ — здатися Д'Харі. А приєднатися до Імперському Ордену означає зрадити все, заради чого існували Серединні Землі. Загін галейських солдатів під проводом самої королеви Галеї наздогнав тих, хто влаштував різанину в Ебінісі, і винищив усіх до останнього. Королева довела, що Орден можна перемогти.

Він помовчав.

— Я заручений з королевою Галеї, Келен Амнелл, і її народ приєднається до мого. Це — зайвий доказ того, що я не потерплю злочинних діянь, навіть якщо вони вчинені д'харіанськими військами. Галея і Д'Хара будуть першими, хто об'єднається в новий союз, а наша одруження покаже всім, що це буде союз, заснований на взаємній повазі, а не на крові та жадобі влади. Королева не менше ніж я прагне знищити Імперський Орден, і вона довела це мечем.

Коли Магістр Рал закінчив промову, з натовпу в залі і на балконах знову почулися питання і вимоги дещо уточнити.

— Досить! — Гаркнув Магістр, і все тут же замовкли. — Я почув все, що хотів почути, і сказав все, що мав намір сказати. І не варто впадати в оману, думаючи, що я виявлю поблажливість до колишніх народів Серединних Земель. Її не буде. До тих пір, поки ви не здалися, ми розглядаємо вас як потенційних ворогів і поводитися з вами будемо відповідно. Ваші солдати повинні негайно скласти зброю, і їм, так само, як і вам, забороняється залишати ваші палаци, які зараз оточені д'харіанськими військами. Кожен з вас відправить до себе на батьківщину гінців, які передадуть вашим правителям те, що я вам сьогодні сказав. І не намагайтеся випробовувати моє терпіння. Зволікаючи, ви ризикуєте втратити все. — Магістр обвів поглядом балкони. — Я не стверджую, що буде легко. Перед нами ворог, який не знає милосердя. Такий же, як ті тварини, що висять на кілках біля воріт. Їх нацькували на нас. Не забувайте про долю, яка спіткала їх, коли будете приймати рішення. Якщо ж ви вирішите за краще об'єднатися з Імперським Орденом, я сподіваюся, що духи в світі мертвих будуть до вас більш милосердні, ніж я — в цьому. Можете йти.

13

Списники, схрестивши списи, перекрили вихід. — Магістр Рал бажає з вами поговорити. В залі вже нікого не залишилося. Броган спеціально затримався, щоб подивитися, чи не захоче хто спробувати отримати аудієнцію у Магістра Рала.

Більшість запрошених пішли не затримуючись, але деякі, як він і передбачав, всіляко тягнули час. Втім, варта швиденько виштовхала їх, не звертаючи уваги ні на ввічливі прохання, ні на наполегливі вимоги. Балкони теж спорожніли.

Броган, Гальтеро і Лунетта, що йшла між ними, повернулися до подіуму. Їх кроки і дзвін кольчуг супроводжуючої їх варти луною розносилися під куполоподібним склепінням. Магістр Рал, відкинувшись у кріслі, що стояло поруч з кріслом Матері-сповідниці, спостерігав за їх наближенням.

Майже всі д'харіанські солдати вийшли разом з гостями. Залишилися тільки генерал Райбах, з суворим обличчям стоячий поруч з подіумом, два величезних охоронці Магістра Рала і три Морд-Сіт, які спостерігали за Захисниками пастви з мовчазною зосередженістю готових до атаки змій. За кріслом височів гар, чиї смарагдові очі ні на мить не відривалися від Брогана і його супутників.

— Вільні, — кинув генерал Райбах варті. Солдати вдарили себе кулаками в груди і відійшли. Коли високі подвійні двері закрилися за ними. Магістр Рал подивився на Брогана, потім — на Гальтеро і нарешті зупинив погляд на Лунетті.

— Ласкаво просимо. Я Річард. А як звати вас?

— Лунетта, Магістр Рал. — Хіхікнувши, вона зробила незграбний реверанс.

Магістр Рал знову подивився на Гальтеро, і той збентежено переступив з ноги на ногу.

— Прошу вибачення, Магістр Рал, що мало не наїхав на вас сьогодні.

— Вибачення прийняті. — Магістр Рал посміхнувся якимось своїм думкам. — Бачите, як це просто?

Гальтеро промовчав. Магістр Рал перевів погляд на Брогана, і обличчя його стало серйозним.

— Пане генерал Броган, я хочу знати, чому ви викрадаєте людей. Тобіас розвів руками:

— Викрадаємо людей? Магістр Рал, у нас і в думках не було робити що-небудь подібне!

— Сумніваюся, що нас можуть задовольнити ухильні відповіді, генерал Броган. І ця риса у нас з вами спільна.

Тобіас відкашлявся.

— Мабуть, це якесь непорозуміння, Магістр Рал. Коли ми прибули в Ейдіндріл, щоб надати посильну допомогу у встановленні миру, то виявили, що в місті панує плутанина, а власті не діють. Тому ми запросили декого з мешканців до себе в палац, щоб вони допомогли нам розібратися з тим, що відбувається, і зрозуміти, з якими небезпеками ми можемо зіткнутися, тільки і всього.

Магістр Рал нахилився вперед.

— Єдине, чим ви цікавилися, це стратою Матері-сповідниці. Чому? — Тобіас знизав плечима:

— Магістр Рал, ви повинні розуміти, що для мене Мати-сповідниця завжди бути головною фігурою в Серединних Землях. І звістка про те, що її, можливо, страчували, для мене бути великим потрясінням.

— Половина міста була присутня при страті і могла розповісти вам про це.

Чому ви вважаєте за необхідне хапати людей на вулицях і допитувати їх про те, що відомо всім?

— Ну, іноді люди викладають різні версії однієї і тієї ж події, коли їх розпитуєш по одному. Вони її по-різному пам'ятають.

— Страта є стратаа. Що тут можна по-різному пам'ятати?

— Стоячи в дальньому кутку площі, ви не можете добре розгледіти, кого ведуть на плаху. Тільки ті, хто був у безпосередній близькості до ешафота, могли бачити її обличчя. До того ж у більшості своїй городяни ніколи не бачили поблизу Мати-сповідницю і не в стані поручитися, що це була саме вона. — Піймавши загрозливий погляд Рала, Броган поспішно пояснив:

— Бачите, Магістр, я сподівався, що ця страта могла бути ілюзією.

— Ілюзією? Майже все місто бачило, як Матері-сповідниці відрубали голову, — рівним тоном зауважив Магістр Рал.

— Іноді люди бачать те, що, на їхню думку, повинні побачити. Насправді це міг бути всього лише вміло розіграний спектакль, щоб дати Матері-сповідниці можливість врятуватися. У всякому разі, це було моєю надією.

Мати-сповідниця завжди боролася за мир. Народ піднісся б духом, дізнавшись, що вона залишилася жива. Вона була потрібною нам. Я хотів запропонувати їй свій захист, якщо б вона залишилася живою.

— Викиньте з голови марні надії і думайте краще про майбутнє.

— Але, Магістр Рал, адже до вас, напевно, теж доходили чутки про її втечу?

— Нічого подібного я не чув. А ви знали Мати-сповідницю?

Броган зобразив приємну посмішку.

— О, так. Магістр Рал. І дуже добре знав, скажу відверто. Вона не раз приїжджала в Нікобар, оскільки ми мали вплив у Серединних Землях.

— Он як? — Обличчя Магістра Рала було зовсім непроникним. — І як же вона виглядала?

— Вона була… Ну, у неї були… — Тобіас нахмурився. Він дійсно не раз зустрічався з Матір'ю-сповідницею, але зараз, на свій подив, зрозумів, що не може згадати, як вона виглядала. — Ну, її важко описати, і до того ж у мене погана пам'ять на такі речі.

— Як її звали?

— Звали?

— Так, як її ім'я? Ви сказали, що добре її знали. Так як же?

— Ну, її звали…

Тобіас знову нахмурився. Як це може бути? Він полює на жінку, яка є символом зла, яка небезпечніша всіх інших поплічників Володаря, — і, виявляється, не може згадати ні як вона виглядає, ні навіть її імені! Як тільки він намагався уявити собі її вигляд, думки відразу ж починали плутатися.

І тут Броган зметикував: чари уявної смерті! Адже Лунетта говорила, що, якщо вони дійсно були накладені, він швидше за все не зможет впізнати Мати-сповідницю. Звичайно, він ніяк не міг припустити, що заклинання зітре з пам'яті навіть її ім'я, але іншого пояснення не знаходилося.

Посміхнувшись, Броган знизав плечима:

— Мені дуже шкода, Магістр Рал, але, схоже, після вашої сьогоднішньої промови мізки у мене набакир. — Реготнувши, він постукав себе по лобі. — Здається, я старію. Пробачте мене.

— Ви хапаєте людей на вулицях і питаєте їх про Матір-сповідницю, тому що сподіваєтеся, що вона жива, і бажаєте запропонувати їй свій захист, але при цьому не можете згадати ні як вона виглядає, ні навіть як її ім'я? Погодьтеся, пане генерал, що найкраще це визначається словом «нісенітниця». І я змушений наполягати, щоб ви забули, як забули ім'я Матері-сповідниці, про ці безглузді пошуки і задумалися б про майбутнє свого народу.

Броган відчув, що у нього починає сіпатися щока. Він знову розвів руками.

— Але, Магістр Рал, як ви не розумієте? Якщо з'ясується, що Мати-сповідниця жива, це буде така удача! Якщо ви переконаєте її в своїй щирості і необхідності здійснення ваших планів, вона стане для вас безцінним помічником. Незважаючи на рішення, прийняте Радою, про яке, зізнаюся чесно, я не можу думати без здригання, багато людей в Серединних землях глибоко поважають Мати-сповідницю, і її підтримка сильно зміцнить їхній дух. Може бути — і це буде сильний хід, — Вам навіть вдасться умовити її вийти за вас заміж.

— Я повинен одружитися на королеві Галеї.

— Добре, нехай так — все одно, будь Мати-сповідниця жива, вона могла б надати вам істотну допомогу. — Пильно дивлячись на Магістра, Броган погладив шрам в кутку рота. — Як ви думаєте, Магістр Рал, є можливість, що їй вдалося врятуватися?

— У той час мене не було в Ейдіндрілі, але говорили, що її страту бачили тисячі людей. Вони впевнені, що вона мертва. Хоч я абсолютно згоден з вами, що, будь вона жива, кращого союзника мені не знайти, справа не в цьому. Чи можете ви назвати мені хоч одну причину, за якою всі, хто бачив страту, помиляються?

— Ну… Мабуть, ні, але я думаю… Магістр Рал вдарив кулаком по столу, і навіть його охоронці здригнулися від несподіванки.

— Досить! Не думайте, що я досить дурний, щоб мене можна було відвернути від справи подібними вигадками! Чи ви вважаєте, що я подарую вам якісь особливі привілеї за вашу пораду ганятися за примарою? Я ж сказав — ніяких привілеїв нікому! Ваша країна буде захоплена, як і всі інші!

Тобіас провів язиком по губах.

— Звичайно, Магістр Рал. Я зовсім не збирався…

— Якщо замість того, щоб думати про своїх людей, ви продовжите пошуки жінки, якій на очах у тисяч людей відрубали голову, то самі закінчите життя на вістрі списа!

Тобіас схилився в поклоні:

— Зрозуміло, Магістр Рал. Ми негайно відправимося в Нікобар, щоб передати ваші умови.

— Нічого подібного! Ви залишитеся тут!

— Але я повинен передати ваше послання королю!

— Ваш король мертвий. — Магістр Рал вигнув брову. — Чи ви хочете сказати, що маєте намір ганятися і за його тінню, вважаючи, що він ховається десь разом з Матір'ю-сповідницею?

Лунетта хихикнула. Броган метнув на неї розлючений погляд, і вона миттєво замовкла. Зусиллям волі Броган повернув на обличчя подобу люб'язної посмішки.

— Без сумніву, буде названий новий король. Нашою країною завжди правили королі. І цьому новому королю я збирався передати ваше послання.

— Оскільки новий король в будь-якому випадку буде вашою маріонеткою, не бачу сенсу у вашій поїздці. Ви залишитеся тут, в своєму палаці, поки не погодитеся прийняти мої умови.

Посмішка Брогана стала ширше.

— Як вам буде завгодно, Магістр Рал. Він потягнувся до кинджала. В ту ж мить червоний стержень однієї з Морд-Сіт виявився у нього перед носом. Броган завмер, боячись поворухнути навіть пальцем.

— Це звичай моєї країни, Магістр Рал. Я не думав вам погрожувати. Я хотів вручити вам свій кинджал в знак того, що маю намір виконати ваші вимоги і залишитися в палаці. Це спосіб дати слово, символ моєї щирості. Ви дозволите?

Жінка не зводила з нього очей.

— Все в порядку, Берліна, — сказав Магістр Рал. Вона неохоче прибрала ейдж, обдарувавши Брогана злобним поглядом. Тобіас повільно дістав кинджал і акуратно поклав на край столу руків'ям вперед. Магістр Рал взяв його і відклав убік.

— Дякую, генерал. — Броган простягнув руку долонею вгору. — В чому справа?

— Традиція, Магістр Рал. У моїй країні, за звичаєм, тому, хто вручає вам свій кинджал, у відповідь дають монетку, срібло за срібло, і цей обмін стає символом мирних намірів.

Магістр Рал пильно подивився на Брогана, потім відкинувся на спинку крісла, дістав з кишені срібну монетку і кинув на стіл. Броган взяв монету і сунув до кишені камзола. Але карбування встиг розгледіти: Палац пророків.

Тобіас вклонився:

— Дякую, що вшанували наші звичаї, Магістр Рал. Якщо ви більше ні про що не хочете мене запитати, то дозвольте мені вийти, щоб поміркувати над вашою сьогоднішньою заявою.

— Тільки одне питання. Я чув, що Захисники пастви не прихильні до магії. — Магістр Рал нахилився трохи ближче. — Чому ж з вами чаклунка?

Броган кинув погляд на сестру.

— Лунетта? Але вона моя сестра, Магістр Рал. Вона всюди зі мною подорожує. Я її ніжно люблю, незважаючи на те що у неї дар і вона така товстуха. На вашому місці я б не дуже довіряв словами герцогині Лумхольц. Вона кельтонка, а я чув, що кельтонці тісно пов'язані з Орденом.

— Я чув це і про інших, не тільки про кельтонців.

Броган знизав плечима. Цій куховарці треба було відрізати її довгий язик.

— Ви просили, щоб про вас судили за ваших справах, а не по тому, що про вас говорять інші. Чому ж ви відмовляєте мені в цьому праві? Я не в змозі припинити чутки, але в моєї сестри є дар, і я люблю її такою, яка вона є.

Магістр Рал знову відкинувся на кріслі. Погляд його залишався холодним.

— Серед тих, хто влаштував різанину в Ебінісі, були Захисники пастви.

— Так само, як і д'харіанці, — підняв брову Броган. — Втім, усі, хто напав на Ебініс, вже мертві. Ваші сьогоднішні слова означають пропозицію почати все заново? Кожен отримує можливість жити в світі, погодившись на ваші умови?

Магістр Рал повільно кивнув:

— Вірно. І останнє, генерал. Я не раз бився з поплічниками Володаря і буду битися з ними і надалі. Але ці битви навчили мене одного: вони не потребують тіні, щоб сховатися в ній. Поплічником Володаря може виявитися навіть той, кого ви запідозрили б в останню чергу, і гірше того — вони можуть виконувати волю Володаря, самі того не підозрюючи.

— Мені теж доводилося про це чути, — схилив голову Броган.

— Так гарненько переконаєтеся в тому, що тінь, яку ви переслідуєте, — не та, яку відкидаєте ви самі.

Броган нахмурився. Багато чого з того, що йому довелося почути з уст Магістра Рала, йому не подобалося, але це було перше висловлювання, якого він просто не зрозумів.

— Я абсолютно впевнений, що переслідую саме зло, Магістр Рал. Не переймайтеся за мене.

Броган повернувся, щоб піти, але зупинився і подивився через плече.

— І дозвольте привітати вас з заручинами з королевою Галею… Ні, я, схоже, дійсно починаю старіти. Ніяк не можу втримати в голові імена. Пробачте мене. Як її ім'я?

— Королева Келен Амнелл. — Броган вклонився.

— Ну так, Келен Амнелл. Більше я не забуду.

14

Річард довго дивився на важкі двері з червоного дерева, які зачинились за Захисниками пастви. Все ж приємно побачити серед виряджених гостей простачку, одягнену в сукню з різнокольорових смужок тканини, подумав він. Всі, звичайно, впевнені, що вона пришелепкувата. Річард оглянув свою власний одяг, простий і забруднений. Цікаво, чи не визнали божевільним і його. А може, він і є божевільний.

— Магістр Рал, — запитала Кара, — як ви дізналися, що вона чаклунка?

— Вона була оточена своїм Хань. Хіба по її очах ти цього не побачила?

Рипнувши шкіряним одягом, Кара сперлася стегном на стіл.

— Ми можемо впізнати чаклунку, якщо вона скористається своєю магією проти нас, але не раніше. Що таке Хань?

Річард, позіхнувши, провів долонею по обличчю.

— Її внутрішня сила, сила життя. Її магія.

— Ви самі володієте магією, — знизала плечима Кара, — тому ви її бачите.

Ми — ні.

Погладжуючи пальцем руків'я меча, Річард невизначено хмикнув.

З часом, сам не знаючи, як у нього це виходить, він почав бачити чужий Хань. Хоча у кожного! дар мав свої особливості, все ж щось об'єднувало їх, і це щось Річард негайно розпізнавав. Можливо, як сказала Кара, завдяки власному дару, а може, він просто занадто часто зустрічав цей особливий, бездонний погляд у багатьох людей, які володіють магією: у Келен, у Еді — кістяної жінки, у відьми Шоти, у Дю Шайю — мудрої жінки народу бака-бан-мана, у Даркена Рала, у сестри Верни, у аббатиси Аннеліни і в інших сестер Світу, коли вони торкалися свого Хань. А іноді, якщо сестри Світла використовували потужну магію, він бачив навіть, як навколо них потріскує повітря.

Траплялися серед них і такі, чий Хань був настільки сильним, що у Річарда вставало дибки волосся, коли вони проходили мимо.

Такий же погляд Річард побачив і у Лунетти. Він знав, що під час його промови вона торкалася свого Хань. Він тільки не знав — навіщо. Вона нічого не робила, а чаклунки, як правило, не активують Хань без певної мети, так само, як і сам Річард ніколи не витягує без потреби Меч Істини. Може бути, для неї це просто забава, на кшталт різнобарвних стрічок на її платті? Але Річард в це не вірив.

Він був стурбований: можливо, Лунетта вдалася до магії, щоб визначити, чи говорить він правду. Але Річард був недостатньо знайомий з магією, щоб напевно сказати, що таке можливо. Однак чаклунки часто якимось чином знали, чи говорить він правду, і якщо він брехав, для них це було так само очевидно, як якщо б при цьому у нього загорілося б волосся. Не бажаючи ризикувати, Річард був дуже обачний у виборі слів, особливо коли мова зайшла про Келен.

Брогана явно цікавить Мати-сповідниця. Річард дуже б хотів, щоб слова генерала відповідали істині. У всякому разі, говорив він досить переконливо. Можливо, піклуючись про безпеку Келен, він, Річард, став надто підозрілим?

— Ця людина виглядає як півень, що втратив сідало, — мимоволі вимовив він уголос.

— Хочете, щоб ми підрізали йому крильця, Магістр Рал? — Бердіна пограла висячим на зап'ясті ейджем. — Або що-небудь нижче? — Лукаво зігнула вона брову.

Її подруги хихикнули.

— Ні, — втомлено промовив Річард. — Я дав слово. Я зажадав від цих людей зважитися на вчинок, який назавжди змінить їхнє життя. І я повинен виконати обіцянку, дати їм можливість переконатися, що це робиться для загального блага. Заради того, щоб ніхто не загинув.

Гратч позіхнув, продемонструвавши чудові ікла, і плюхнувся на чотири лапи на підлогу біля стільця Річарда. Докас з Іганом, здавалося, не звертали уваги на розмову.

Вони стояли, заклавши руки за спину, нерухомі, як мармурові колони. Але погляд їх не втрачав гостроти і залишався настороженим, хоча у величезному приміщенні не залишилося нікого, крім них самих, трьох Морд-Сіт, генерала Райбаха і гара.

Потираючи пальцем золоту підставку лампи, що стояла на краю подіуму, генерал Райбах запитав:

— Магістр Рал, ви всерйоз говорили про те, щоб солдати не користалися правом переможців? Річард подивився в заклопотані очі генерала:

— Так. Так діють наші вороги, але не ми. Ми воюємо заради свободи, а не заради наживи. Генерал кивнув, але відвів погляд.

— Ви хотіли щось сказати з цього приводу, генерале?

— Ні, Магістр Рал.

Річард ляснув долонею по столу.

— Генерал Райбах, я з юності був лісовим провідником і ніколи не командував арміями. Я першим готовий визнати свою необізнаність в цьому питанні. Тому мені знадобиться ваша допомога.

— Моя допомога, Магістр Рал? Якого роду?

— У вас колосальний досвід. Я буду дуже вам вдячний, якщо ви відкрито висловите свою думку, замість того щоб повторювати «Так, Магістр Рал, слухаюсь, Магістр Рал!». Я можу погодитися з вами чи ні, можу розлютитися, але не в моїх правилах карати людей за те, що вони висловлюють свою думку. Якщо ви не виконаєте наказ, я вас заміню, але ви маєте право сказати, що ви про нього думаєте.

Це один із проявів свободи, за яку ми боремося!

Генерал заклав руки за спину і помовчав, підбираючи слова.

— Д'харіанські солдати звикли грабувати тих, кого перемогли, — нарешті сказав він. — І вони чекають, коли можна буде почати.

— Минулі Магістри, можливо, це допускали. Я — ні.

Зітхання Райбаха само по собі було відповіддю.

— Слухаю, Магістр Рал. Річард потер скроні. Від втоми і недосипання у нього розколювалася голова.

— Як ви не розумієте! Мова йде не про завоювання, не про те, щоб відібрати у когось землю. Ми боремося з тиранією!

Генерал, поставивши ногу на стілець, сунув пальці за пояс.

— Не бачу великої різниці. Мені відомо з досвіду, що Магістри Ралів завжди хотіли правити світом. Ви — син свого батька. Війна є війна. І причини для нас не важливі. Ми воюємо, бо нам наказано воювати. Для воїна, який вбиває, щоб вціліти самому, причини війни не мають великого значення.

Річард гримнув кулаком по столу. Гратч відразу насторожився, а Морд-Сіт підійшли ближче.

— Люди, які погналися за тими, хто вирізав Ебініс, думали якраз про причини! І саме це, а не бажання грабувати, дало їм сили вистояти і врешті-решт перемогти! П'ять тисяч галеанських новобранців, які жодного разу не брали участі в битві, розгромили генерала Рігса і його п'ятидесятитисячне військо!

Брови генерал Райбаха зійшлися на переніссі.

— Новобранці? Ви напевно помиляєтеся, Магістр Рал. Я знав Рігса. Це досвідчений командир. Я отримав рапорти про ту битву. Там досить детально описано, що сталося, коли армія Рігса спробувала прорватися в гори. Здобути таку перемогу могли тільки сильно перевершуючі їх за чисельністю сили.

— Отже, вважайте, що Рігс був не настільки досвідчений командир. Ви користуєтеся другорядними джерелами, а мої відомості отримані з перших рук, від людини, яка бачила, як усе відбувалося. П'ять тисяч людей, всі, по суті, хлопчаки, поверталися в Ебініс з навчань, коли Рігс і його виродки вже покинули місто. Ці новобранці погналися за Рігсом і вщент розбили його армію. Їх самих залишилося в живих менше тисячі, але з армії Рігса не вижив ніхто. Включаючи і самого Рігса.

Річард промовчав про те, що, не будь там Келен, яка розробила стратегічний план і сама водила цих молодиків у перші битви, галейців швидше за все перебили б у перший же день. Але, наскільки Річарду було відомо, саме бажання помститися змусило солдат прислухатися до Келен і наважитися на практично безнадійну битву.

— От що значить ідея, генерал Райбах. Ось на що здатні люди, коли вони борються за справедливість.

Генерал похмуро похитав головою:

— Д'харіанці воюють майже все життя і знають, що до чого. Війна — це вбивство. Ти повинен убити перш, ніж вб'ють тебе. Хто переміг, той і правий. А мотиви пояснюють після перемоги. Коли ворог знищений, вожді пишуть про ці причини в мемуарах, виголошують про них промови. І якщо ти добре зробив свою роботу, оскаржувати її вже нікому. У всякому разі, до наступної війни.

Річард провів долонею по волоссю. Що він тут робить? На що розраховує, якщо навіть ті, хто бореться на його стороні, не вірять в те, що він намагається здійснити?

Зверху, з фресок на стелі, на нього дивилися Магда Сірусом, перша Мати-сповідниця, і її чарівник, Меріт. Дивилися, судячи з усього, з явним несхваленням.

— Генерал, своєю сьогоднішньою промовою я намагався зробити тільки одне — зупинити кровопролиття. Я розумію, це звучить дивно, але хіба ви не розумієте? Якщо ми будемо вести себе гідно, ті, хто бажає свободи і миру, приєднаються до нас. Якщо люди переконаються в чистоті наших намірів, вони стануть на наш бік. І тоді ми будемо непереможні. А поки правила встановлює нападаюча сторона, і у нас вибір один: або боротися, або здатися, але…

Безнадійно зітхнувши, Річард відкинув голову на спинку крісла і заплющив очі. Він більше не міг виносити погляд чарівника Меріта. У Меріта був такий вигляд, ніби він збирається прочитати лекцію про шкоду дурної самовпевненості.

Річард привселюдно заявив про свій намір правити світом, але причини, з яких він зважився на це, його прихильники вважали порожньою балаканиною. Він раптом відчув себе безпорадним дурнем. Він — всього лише лісовий провідник, а Шукач — це не те саме, що правитель. Тільки тому, що у нього є дар, він уявив, що може впоратися. Дар… Та він навіть толком не знає, як ним користуватися, цим даром.

Якою безприкладною дурістю було думати, що все вийде! Річард настільки втомився, що йому було важко зібратися з думками. Він вже не пам'ятав, коли востаннє спав.

І не хоче він ніким правити, просто хоче, щоб все це закінчилося пошвидше, щоб залишитися з Келен і жити з нею подалі від всяких битв. Ніч, проведена з нею, була справжнім щастям. І Іншого щастя йому не потрібно.

Генерал Райбах кашлянув.

— Я ніколи не бився раніше — я хочу сказати, не бився з інших причин, крім уз. Бути може, прийшла пора спробувати боротися так, як ви говорите.

Річард миттєво випростався.

— Ви говорите так тому, що, по-вашому, я хочу почути від вас саме це?

— Ну… — Генерал провів пальцем по краю стола. — Ніхто в це не повірить, але солдати жадають миру більше, ніж будь-хто інший, я в цьому впевнений. Просто ми не сміємо навіть мріяти про мир, тому що бачимо занадто багато смертей і звикаємо думати, що це ніколи не скінчиться. Якщо почнеш думати інакше, то відразу розм'якнеш, а якщо розм'якнеш, тебе вб'ють. Коли ворог бачить, що ти прагнеш до бою, він може завагатися, і це дасть тобі перевагу. Але — і це звучить дивно, як ви сказали, — всі ці битви і кровопролиття змушують тебе задуматися, а чи здатний ти ще на щось, окрім як вбивати. Самому собі починаєш здаватися чудовиськом. Чи не це сталося з тими солдатами, які влаштували бійню в столиці Галеї? Можливо, вони в кінці кінців в це повірили. Але якщо нам вдасться зробити так, як ви говорите, вбивства, можливо, все-таки припиняться. — Від столу з хрускотом відламалася довга тріска, і генерал Райбах притиснув її на місце. — Я думаю, солдат завжди сподівається, що коли він уб'є всіх, хто хоче вбити його, то зможе відкласти меч. Духам відомо, що найбільше ненавидить вбивати той, хто змушений це робити. — Він глибоко зітхнув. — Тільки цьому все одно ніхто не повірить!

— Я вірю, — посміхнувся Річард. Генерал подивився на нього:

— Рідко зустрінеш людину, яка знає справжню ціну вбивства. Як правило, люди або звеличують себе, або жахаються, але не відчувають всієї тяжкості і болю відповідальності. Ви відмінний боєць. І я радий, що вам не подобається вбивати.

Річард відвів погляд від генерала і з тугою дивився на тіні між колонами. Він не збрехав, коли говорив представникам Серединних Земель, що про нього згадують пророцтва. В одному з них, написаному на древнед'харіанському, він був названий Фуер Грісса ост драука — Несучий Смерть. У цьому імені закладено потрійний зміст: той, хто перенесе світ мертвих у світ живих, розірвавши розділяючу їх завісу; той, хто закликає духи померлих, що робить Річард, коли звертається до магії меча і танцює зі смертю, а основне значення — той, хто вбиває.

Бердіна, поплескавши Річарда по спині, порушила мовчання.

— А ви не казали нам, що знайшли собі наречену. Сподіваюся, ви приймете ванну перед шлюбною ніччю, інакше вона вас виставить геть!

І всі три Морд-Сіт пирснули. Річард з подивом виявив, що у нього ще вистачає сил посміхатися.

— Між іншим, я тут не один, від кого несе, як від коня.

— Якщо ви нічого більше не хочете мені сказати, Магістр Рал, мені ще потрібно за багатьом простежити особисто. — Випроставшись, генерал Райбах розгладив руду бороду. — І скільки, на вашу думку, людей нам доведеться вбити, щоб добитися цього самого миру, про який ви мрієте? — Він криво посміхнувся. — Чи довго ще до того дня, коли я зможу обійтися без охорони, якщо захочу трохи подрімати?

Річард подивився на нього довгим поглядом.

— Може, у них вистачить розуму капітулювати, і нам не доведеться воювати.

Генерал Райбах глузливо реготнув.

— Якщо не заперечуєте, я накажу людям наточити мечі. На всякий випадок. Він повернувся, щоб піти, але зупинився. — А вам відомо, скільки держав входить до складу Серединних Земель?

Річард замислився.

— Відверто кажучи, ні. Не всі країни досить великі, щоб мати представництво в Ейдіндрілі, але при цьому мають армію. Втім, королева Галеї знає. Вона незабаром до нас приєднається.

Кольчуга генерала блиснула в світлі свічок.

— Я негайно займуся охороною палаців, поки вони не встигли отямитися.

Дивишся, все обернеться тихо і мирно. Хоча, за моїми розрахунками, ще до кінця ночі принаймні з одного палацу зроблять спробу прорватися.

— Переконайтеся, що навколо палацу Нікобаріса достатньо людей. Я не хочу, щоб генерал Броган залишав місто. Я не довіряю цій людині, хоча і дав слово надати йому рівні можливості з іншими.

— Я простежу.

— І, генерал, скажіть своїм людям, щоб були обережніше з його сестрою, Лунеттою. — Річард відчував дивну симпатію до цієї жінки, він відчував у ній чисту душу, і йому сподобалися її очі. Але він не може слідувати своєму серцю. — Відправте туди побільше лучників і розташуйте їх на найбільш вигідних позиціях. Якщо вона вдасться до магії, дійте не роздумуючи.

Ледве сказавши це, Річард пошкодував про свої слова. Йому ніколи ще не доводилося віддавати накази, які можуть привести до людської загибелі. Але він запам'ятав, що говорила йому колись аббатиса: чарівник змушений використовувати людей, щоб зробити те, що повинно бути зроблено.

Генерал Райбах подивився на Докаса з Іганом і трьох Морд-Сіт.

— Тисяча чоловік будуть на відстані голосу на випадок, якщо вам знадобиться допомога.

Він пішов. Кара провела його поглядом і відразу ж стала серйозною.

— Вам потрібно поспати, Магістр Рал. Я — Морд-Сіт і можу точно визначити, коли людина перебуває на межі виснаження сил. Продовжіть будувати плани про завоювання світу завтра, коли виспетеся гарненько.

Річард похитав головою:

— Не зараз. Спочатку я повинен написати їй листа.

Бердіна, притулившись до столу поруч з Карою, склала на грудях руки.

— Любовне послання нареченій? — Річард висунув ящик стола.

— Щось у цьому роді. — Берліна хитро посміхнулася.

— Може, ми вам допоможемо? Підкажемо слова, щоб її серце забилося швидше і вона забула, що вам потрібна ванна.

Раїна, весело сміючись, приєдналася до своїх подруг. В очах усіх трьох стрибали чортики.

— Ми дамо вам пару уроків, як стати зразковим чоловіком. Ви і ваша королева будете раді, що ми завжди під рукою, щоб давати вам поради.

— І краще вам до них прислухатися, — підняла палець Берліна. — Інакше ми навчимо її, як зробити з вас підкаблучника.

Річард нагнувся, висуваючи інші ящики, і в нижньому нарешті знайшов папір.

— Чому б вам не піти спати? — Неуважно промовив він, шукаючи перо і чорнило. — Ви теж провели чимало часу в сідлі і напевно спали не більше, ніж я.

Кара підвела голову.

— Ми будемо стояти на сторожі, коли ви заснете. Жінки витриваліші чоловіків.

Річард згадав, що Денна говорила йому те ж саме, тільки в неї тоді було зовсім не грайливий настрій. Три Морд-Сіт залишалися неприступними, коли хтось був поруч, і тільки в присутності Річарда дозволяли собі грати в світські гри. Річард подумав, що їм не зашкодить побільше практикуватися. Може, саме тому вони не хочуть розлучатися зі своїми ейджами. Вони завжди були Морд-Сіт і боялися, що нічого іншого в них не вийде.

Кара нахилилася і заглянула в порожній ящик, перш ніж Річард засунув його назад. Випроставшись, вона відкинула волосся за спину.

— Мабуть, ви їй дуже дорогі, Магістр Рал, якщо вона згодна віддати вам свою країну. Не знаю, чи змогла би я зробити щось подібне заради чоловіка, навіть такого, як ви. Скоріше йому довелося би капітулювати переді мною.

Річард рукою відсторонив її і нарешті відшукав чорнило і пера в тому ящику, який висунув першим.

— Ти права, я багато для неї значу. Але що стосується того, щоб віддати мені свою країну… Чесно зізнатися, я з нею поки що про це не говорив.

Кара опустила руки.

— Ви хочете сказати, що вам ще треба вимагати у неї капітуляції?!

Річард відкрив чорнильницю.

— Тому я і повинен негайно написати їй і пояснити мій план. І чому б вам трьом не помовчати, поки я це роблю?

Раїна, спершись ззаду на спинку крісла, стурбовано запитала:

— А раптом тоді вона розірве заручини? Королеви — горді жінки, і гордість може не дозволити їй зробити те, про що ви просите.

Річарда захлиснула хвиля тривоги. Адже насправді все йде набагато гірше. І ці жінки навіть не уявляють, про що він дійсно збирається попросити Келен. Не королеві віддати свою країну, а Матері-сповідниці — всі Серединні Землі.

— Вона ненавидить Імперський Орден не менше, ніж я. І боролася з ним з такою рішучістю, яка здатна викликати заздрість навіть у Морд-Сіт. І вона, як і я, хоче припинити кровопролиття. Вона любить мене і зрозуміє необхідність того, що я пропоную.

Раїна зітхнула:

— Що ж, якщо вона не зрозуміє, ми вас захистимо. Річард метнув на неї такий нищівний погляд, що Морд-Сіт відсахнулася, як від удару.

— Ніколи, ніколи, ніколи й думати не смій про це! Ви будете захищати Келен так само, як захищаєте мене, або можете йти і прямо зараз приєднуватися до моїх ворогів! Ви повинні зберігати її життя, як моє! Присягніть в цьому своїми узами!

Раїна судорожно сковтнула.

— Клянуся, Магістр Рал.

Він глянув на інших Морд-Сіт.

— Клянуся!

— Клянуся! — в один голос відповіли ті. Річард перевів погляд на Докаса з Іганом.

— Клянемося, Магістр Рал! — Хором гаркнули солдати.

Річард зменшив войовничий тон:

— Ну добре.

Поклавши перед собою чистий аркуш, він спробував зосередитися. Усі думають, що Келен мертва, так що вибирати не доводиться. Не повинно виникнути жодних підозр, що вона жива, інакше хтось може спробувати закінчити те, що не вдалося Раді. Але Келен зрозуміє, якщо він зуміє як слід все пояснити.

Річард відчував зверху погляд Магди Сірусом і більше дивився на стелю з побоювання, що її чарівник, Меріт, жбурне в нього блискавку в покарання за те, що він робить.

Келен повинна повірити. Колись вона сказала, що готова померти заради нього, якщо знадобиться, і готова на все, щоб врятувати Серединні Землі. На все.

Кара сіла на стіл.

— А королева красива? — Хитра посмішка знову повернулася до неї. — Як вона виглядає? Вона не змусить нас носити сукні, коли вийде за вас заміж? Ми будемо їй підкорятися, але Морд-Сіт не носять суконь.

Річард подумки зітхнув. Не можна засуджувати дівчат — вони всього лише намагаються підняти йому настрій. Але скількох людей убили ці насмішниці?

Втім, він тут же обсмикнув себе: так думати несправедливо, тим більше що сам він — «Несучий смерть». І одна з них загинула сьогодні, намагаючись захистити його. У Холлі не було ніякої надії залишитися в живих в сутичці з мрісвізом.

І у Келен теж не буде.

Він повинен їй допомогти. Це було єдине, про що Річард міг думати, і кожна хвилина зволікання здавалася йому фатальною. Треба поспішати. Річард відчайдушно намагався знайти потрібні слова. Не можна, щоб в листі проскочив навіть натяк на те, що королева Келен насправді — Мати-сповідниця. Якщо він потрапить у чужі руки…

Рипнули двері, і Річард підняв очі.

— Куди це ти зібралася, Бердіна?

— Пошукати собі постіль. Ми будемо охороняти вас по черзі. — Одну руку вона вперла в бік, а другою тримала на ланцюжку ейдж. — Зберігайте самовладання, Магістр Рал. Скоро в вашому ліжку виявиться наречена. Ви цілком можете потерпіти до тих пір.

Річард не зміг стримати посмішки. У Бердіни було спотворене почуття гумору, але це йому навіть подобалося.

— Генерал Райбах сказав, що на сторожі тисяча солдатів, так що немає необхідності…

— Магістр Рал, — підморгнула Бердіна, — я знаю, що подобаюсь вам більше всіх, але все ж вам краще перестати витріщатися на мій зад і приступити до листа.

Двері за нею зачинилися. Річард сидів, постукуючи кінчиком пера по зубу.

Кара заклопотано насупила брови:

— Як ви думаєте, Магістр Рал, королева не стане ревнувати вас до нас?

— А чому вона повинна ревнувати? — Пробурмотів Річард, чухаючи носа. У неї немає приводу для ревнощів.

— А по-вашому, ми симпатичні?

Річард моргнув, а потім вказав на двері:

— Відправляйтеся-но ви обидві до виходу і стежте, щоб ніхто не ввійшов і не прикінчив вашого Магістра Рала. Якщо обіцяєте стояти тихо, як Докас з Іганом, можете залишитися в залі, а якщо ні, то будете охороняти мене по той бік дверей.

Вони обурено закотили очі, але обидві посміхалися на весь рот, прямуючи до дверей. Вони явно насолоджувалися тим, що все ж злегка розворушили його. Річард подумав, що Морд-Сіт скучили по розвагах, оскільки їм рідко вдавалося веселитися, але зараз у нього були справи важливіші.

Втупившись на лист паперу, Річард, долаючи втому, спробував зібратися з думками. Гратч поклав йому на стегно лапу і притиснувся до ноги. Річард вмочив перо в чорнильницю.

— «Моя найдорожча королева», — почав він, вільною рукою погладжуючи волохату лапу гара.

15

Поки Магістр Рал виголошував свою промову, почалася завірюха. Вдивляючись в сніжну темряву, Броган пробирався між заметами.

— Ти точно все зробила, як я наказав?

— Так, пане генерал. Кажу вам, вони зачаровані.

Залишений позаду палац сповідниць і сусідні з ним будинки давно зникли за сніжною пеленою, що обрушилася на місто з гір.

— Тоді де ж вони? Якщо ти їх втратиш і вони замерзнуть до смерті, я буду дуже тобою незадоволений, Лунетта.

— Я знаю, де вони, пане генерал, — впевнено заперечила та. — Я їх не втрачу.

Вона зупинилася на мить і принюхалася.

— Сюди.

Тобіас з Гальтеро, переглянувшись, насупились, але все ж пішли за Лунеттою в темряву. Зрідка крізь заметіль Тобіас бачив тіні палаців в Королівському Ряду і неясне мерехтіння вікон.

Вдалині почулося брязкання зброї. Судячи по звуку, солдат було набагато більше, ніж у звичайному патрулі. Ще до кінця ночі д'харіанці, цілком ймовірно, постараються якомога більше зміцнити свою владу в Ейдіндрілі, подумав Тобіас. На їх місці він так би і зробив: наніс удар перш, ніж противники встигнуть прийти в себе. Втім, не важливо. Сам він не має наміру тут залишатися.

Тобіас струсив сніг з вусів.

— Ти слухала його, так?

— Так, пане генерал, але я кажу: нічого не можу сказати.

— Він такий же, як усі. Ти просто була неуважна. Ти чесала руки і не слухала. Лунетта подивилася на брата через плече.

— Він не такий, як усі. Не знаю чому, але він інший. Я ніколи ще не стикалася з такою магією, як у нього. Я не можу сказати, говорив він неправду або правду. Але думаю, що все-таки правду. — Вона спантеличено потрясла головою. — Я можу пробивати захист. Я завжди могла пробивати захист. Будь-який: повітряний, водяний, вогняний, крижаний. Всякий. Навіть захист духів. Але його — ні.

Тобіас байдуже посміхнувся. Це не мало значення. Йому не потрібен її мерзенний дар. Він і так дізнався те, що хотів.

Лунетта продовжувала щось бурмотіти про дивацтва магії Магістра Рала, і як їй хочеться опинитися від нього подалі, подалі від цього міста, і як по-звірячому свербить у неї шкіра. Тобіас слухав впіввуха. Її бажання опинитися подалі від Ейдіндріла збудеться — тільки спочатку він вирішить деякі питання.

— До чого ти принюхуєшся?! — Прогарчав він.

— До смітників, пане генерал. До кухонних смітників.

Тобіас зловив її за лахміття, яке роздував вітер. — Смітник?! Ти відправила їх на смітник?! — Посміхнувшись, Лунетта рушила далі.

— Так, пане генерал. Ви сказали, що вам потрібне місце, де б ніхто не заважав. Я погано знаю місто, і мені було важко знайти безпечне місце, але по дорозі до Палацу сповідниць я бачила звалище. Навряд чи туди хтось ходить проти ночі.

Звалище. Тобіас хмикнув.

— Пришелепкувата Лунетта, — пробурмотів він. Вона спіткнулася.

— Тобіас, будь ласка, не називай мене…

— Але де ж вони?!

Вказавши рукою напрям, вона прискорила крок.

— Сюди, пане генерал. Побачите. Сюди. Вже недалеко.

Пробираючись по заметах, Тобіас розмірковував. Взагалі то Лунетта непогано придумала. Безумовно непогано. Саме смітник — найбільш відповідне для них місце.

— Лунетта, ти сказала мені правду про Магістр Рале, так? Якщо ти збрехала, я тобі цього ніколи не пробачу.

Зупинившись, Лунетта глянула на нього очима, повними сліз.

— Так, пане генерал. — Вона судорожно смикала свої лахміття. — Прошу вас! Я кажу правду. Я все перепробувала. Старалася, як могла.

Броган довго дивився на неї. По щоці Лунетти скотилася самотня сльоза.

Не важливо. Йому і так все відомо.

Він нетерпляче відмахнувся:

— Гаразд, пішли далі. І спробуй тільки їх втратити!

Миттєво просяявши, Лунетта витерла сльози і рушила далі.

— Сюди, пане генерал. Побачите. Я знаю, де вони.

Зітхнувши, Тобіас пішов за нею. Снігопад тривав і, судячи з усього, заметіль буде ще довго. Не має значення. Все одно все йде, як потрібно йому, Тобіасу. Магістр Рал дурень, якщо уявляє, що генерал Тобіас Броган, ватажок Захисників пастви, як єретик під розпеченим залізом, погодиться на все.

— Туди, пане генерал, — показала Лунетта. — Вони там.

Навіть незважаючи на злющий вітер, Тобіас пронюхав смітник перш, ніж побачив її. Смердюча купа була слабо висвітлена вікнами палаців. Сніг падав на неї і відразу ж танув, відмовляючи їй навіть у видимості чистоти.

— Ну? І де ж? — Запитав Броган, струшуючи сніг з плаща.

Лунетта підійшла ближче, намагаючись сховатися за ним від пронизливого вітру.

— Стійте тут, пане генерал. Вони самі до вас прийдуть.

Озирнувшись, Броган побачив протоптану в снігу стежку.

— Закляття кола?

Лунетта тихенько захихотіла і щільніше загорнулась голову в квітчасту хустку.

— Так, пане генерале! Ви сказали, що не хочете, щоб вони пішли, сказали, що дуже розсердитеся, якщо вони підуть. Я не хотіла, щоб ви розсердилися на Лунетту, тому наклала на них закляття кола. І тепер вони нікуди не можуть піти, як би швидко вони не йшли.

Броган посміхнувся. Так, судячи з усього, день, незважаючи ні на що, закінчується вдало. Були, звичайно, деякі перешкоди, але за допомогою Творця він їх подолає. Тепер все в його руках. Дуже скоро Магістр Рал виявить, що ніхто не сміє наказувати Захисникам пастви.

Спочатку з темряви з'явився роздмухуваний вітром поділ жовтого плаття.

Герцогиня Лумхольц йшла прямо на них. За нею, відставши на півкроку, рухався герцог. При вигляді Брогана обличчя герцогині потемніла під шаром рум'ян. Вона щільніше загорнулась в хутряну накидку.

Тобіас вітав її широкою посмішкою.

— Яка зустріч! Доброго вечора вам, пані. — Він злегка схилив голову.

— І вам теж, герцог.

Герцогиня, гидливо скривившись, зарозуміло підняла підборіддя.

Герцог обдарував їх похмурим поглядом, як би встановлюючи межу, яку вони не мали права порушити. Не кажучи ні слова, пара пройшла далі і зникла в темряві. Тобіас засміявся.

— Бачите, пане генерал? Як я і обіцяла, вони чекають вас.

Броган сунув пальці за пояс і розправив плечі. Червоний плащ майорів на вітрі. Доганяти герцога і герцогиню не було необхідності.

— Ти добре попрацювала, Лунетта, — пробурмотів він.

Незабаром жовта сукня з'явилося знову. На цей раз при вигляді стоячого біля протоптаної доріжки Брогана, Гальтеро і Лунетти герцогиня здивовано підняла очі. Незважаючи на надлишок рум'ян, вона була красивою жінкою. Не дівчинка, але ще досить молода, зі зрілими формами, в самому розквіті жіночності.

Наближаючись до них, герцог загрозливим жестом поклав руку на меч.

Тобіас знав, що цей меч, хоч і багато прикрашений, як і меч Магістра Рала, не був простим брязкальцем. Кельтонські зброярі робили кращі клинки в Серединних Землях, і всі кельтонци, особливо дворяни, дуже пишалися своїм умінням ними володіти.

— Генерал Бро…

— Пане генерал, пані.

Герцогиня окинула його зарозумілим поглядом.

— Пане генерал Броган, ми повертаємося до себе в палац. Пропоную вам припинити переслідувати нас і повернутися в свій. Сьогодні не найкраща ніч для прогулянок.

Гальтеро не зводив очей з її високих грудей. Перехопивши його погляд, вона роздратовано застібнула плащ. Герцог, гнівно блиснувши очима, зробив крок до Гальтеро.

— Не смійте витріщатися на мою дружину, сер, інакше я порубаю вас на шматки і згодую своїм псам!

Гальтеро з неприємною усмішкою глянув на герцога, але промовчав.

— Спокійної ночі, генерал, — кинула герцогиня.

І вони рушила далі, щоб зробити ще одне коло навколо сміттєвої купи, абсолютно впевнені, що йдуть до себе в палац. Броган міг зупинити їх ще в перший раз, але йому хотілося познущатися. Їх затуманений закляттям розум не міг зрозуміти, як Брогану вдається весь час їх обганяти.

Коли герцог і герцогиня з'явилася знову, їхні обличчя спочатку побіліли як полотно, потім спалахнули від гніву.

Герцогиня зупинилася і, підобенчившись, зміряла Брогана нищівним поглядом. Тобіас дивився, як прямо в нього перед носом здіймаються пишні груди.

— Слухайте, ви, нікчемний черв'як, як ви смієте…

Броган простягнув руку і рвонув корсаж герцогині, розірвавши його до пояса.

Проспівавши коротке заклинання, Лунетта виставила перед собою долоню, і герцог завмер з наполовину вийнятим з піхов меча, немов миттєво закам'янів. Він міг лише безпорадно дивитися, як Гальтеро без всякої магії позбавив його дружину можливості чинити опір. Гальтеро з такою силою викрутив герцогині руки, що вона вигнулась дугою. Її оголені соски затверділи на холодному вітрі.

Броган хотів скористатися кинджалом, але передумав і дістав меч.

— Як ти мене назвала, мерзенна повія?

— Ніяк, — з жахом пролепетала вона, замотавши головою. Темне волосся, вибившись із зачіски, впали їй на обличчя. — Ніяк!

— Ой-ой, як легко ми здаємося!

— Що вам від мене треба? — Видихнула вона. — Я не єретичка! Пустіть мене! Я не єретичка!

— Звичайно, не єретичка. Щоб бути єретичкою, ти занадто бундючна. Але від цього ти не стаєш менш мерзенною. І придатною до використання.

— Тоді це він вам потрібний! Герцог! Він — єретик. Пустіть мене, і я розповім про всі його злочини.

— Творцеві немає користі від помилкових визнань, зроблених, щоб врятувати свою шкуру, — крізь зуби просичав Броган. — І все-таки ти послужиш Йому. — Його губи розсунулися в похмурій усмішці. — Ти послужиш Творцеві, а я навчу тебе як.

Ти зробиш те, що накажу тобі я.

— Я ні за що…

Гальтеро сильніше вивернув їй руки.

— Добре, добре, — простогнала герцогиня.

— Все, що завгодно. Тільки не робіть мені боляче. Скажіть, що вам потрібно, і я все зроблю.

Броган нахилився до неї, і їхні обличчя опинилися на одному рівні.

— Ти зробиш все, що я накажу, — прошипів він крізь зуби.

— Так! Зроблю! Даю слово! — Голос герцогині тремтів від страху.

— Я не вірю словами таких повій, як ти, — пирхнув Броган. — Ти готова продати і зрадити все на світі. Ти виконаєш мою волю, тому що в тебе не буде вибору.

Зробивши крок назад, Броган взяв її лівий сосок і відтягнув його. У жаху вона широко розкрила очі. Броган коротко змахнув мечем. Крик герцогині потонув в завиванні вітру.

Броган вклав відрубаний сосок Лунетті в долоню. Вона стиснула пальці і закрила очі, занурюючись в магію. М'які звуки стародавнього заклинання змішалися зі свистом вітру і криками герцогині. Гальтеро міцно тримав її, не даючи впасти в сніг.

Голос Лунетти звучав все голосніше. Піднявши голову до темного неба, вона, не відкриваючи очей, обволікала в магічний кокон себе і стоячу поруч з нею герцогиню. Здавалося, крижаний вітер надає додаткову силу заклинанню, виговорюваному Лунеттою мовою відьом.

«Від крон і коренів, від глибин і вершин, Від світла денного, від тіні нічної, Від льоду і вогню, від витоків душі — З'явись, дух дівиці, станеш мною!

Творця дочка, твої ясні дні нехай стануть чорніше самої чорноти, полонену душу вкрию в тіні, До смертної години моєю будеш ти! Забудеш веселощі, забудеш і страх, Доки не станеш здобиччю черв'яків, Доки сама не розсиплешся в прах, Душа твоя буде у владі моїй!

Голос Лунетти зазвучав нижче:

— Шкурка жаб'яча, кісточка мишача. сухий павучок, трави пучок — все в мій казанок.

Слова розтанули на вітрі. Лунетта наблизилася до герцогині. Відкриту долоню чаклунка тримала над головою жінки, а затиснутий в кулаці відсічений сосок притиснула до свого серця.

Коли щупальця чаклунства завились навколо неї, герцогиня здригнулася, а коли магія торкнулася її душі, забилася в конвульсіях.

Але Гальтеро тримав її міцно, поки вона не затихла і не обм'якла в його руках. Незважаючи на завивання вітру, здавалося, що на місто раптово обрушилася цілковита тиша.

Лунетта розтулила долоню.

— Тепер вона належить мені. Я віддаю своє право на неї тобі. — Чаклунка вклала відрізаний сосок в простягнуту руку Брогана. — Тепер вона ваша, пане генерал.

Герцогиня мляво повисла на руках у Гальтеро. Її трясло від болю і холоду. З рани текла кров.

Броган стиснув кулак.

— Припини трястися!

Герцогиня подивилася йому в очі, і погляд її прояснився. Вона завмерла.

— Так, пане генерал.

— Вилікуй її, — велів Броган сестрі. З хтивим блиском в очах Гальтеро дивився, як Лунетта обхопила обома долонями груди герцогині. Герцог Лумхольц теж не зводив з неї випнутих очей. Лунетта проспівала недовге заклинання.

Поступово кров перестала текти, і рана на грудях герцогині почала затягуватися.

Броган, чекаючи, поки вона закінчить, думав про своє. Творець воістину піклується про своїх чад. Сьогоднішній день в черговий раз довів, що той, хто всією душею вболіває за справу Творця, врешті-решт перемагає. Магістр Рал скоро дізнається, що відбувається з тими, хто поклоняється Володарю, а Імперський Орден зрозуміє, яку цінність представляє для нього генерал Броган, ватажок Захисників пастви. Гальтеро сьогодні теж був на висоті. Його старання заслуговують нагороди.

Плащем герцогині Лунетта обтерла кров і продемонструвала всім абсолютно здорову грудину, бездоганну, як і друга, тільки без соска. Соском тепер володів Броган.

— Зробити з ним те ж саме, пан генерал? — Запитала Лунетта, вказавши на герцога. — Ви хочете отримати їх обох?

— Ні, — відмахнувся Броган. — Ні, мені потрібна лише вона. Але для нього теж є роль у моїй п'єсі.

Він подивився в повні жаху очі герцога — Це небезпечне місто. Як повідомив нам сьогодні Магістр Рал, небезпечні істоти нападають на невинних городян, і нікому ще не вдалося від них врятуватися. Такий жах. І як жаль, що поруч немає Магістра Рала, щоб захистити від них герцога.

— Я подбаю про це, пане генерал, — заявив Гальтеро.

— Не треба, я впораюся сам. Мені подумалося, що, можливо, тобі захочеться розважити герцогиню, поки я займаюся герцогом.

Закусивши губу, Гальтеро окинув герцогиню жадібним поглядом.

— Так, мій пане, і навіть дуже. Дякую. — Він простягнув Брогану кинджал.

— Вам це знадобиться. Солдати говорили, що ці тварюки розпорюють животи своїх жертв кинджалами, у яких три клинка. Не забудьте зробити потрійний розріз.

Кивнувши, Броган подякував Гальтеро. Добре, коли є підлеглий, на якого завжди можна покластися. Герцогиня переводила погляд з одного на іншого, але не вимовила ні слова. — Хочеш, щоб я наказав їй підкорятися тобі?

На зазвичай незворушному обличчі Гальтеро з'явилася зловісна посмішка.

— А який у цьому сенс, пане генерал? Нехай краще вона отримає ще один урок.

— Як побажаєш, — кивнув Броган і подивився на герцогиню. — Дорогуша, я тобі цього не наказую. Ти можеш вільно висловлювати свої почуття.

Гальтеро обійняв її за талію, і герцогиня скрикнула.

— Чому б нам з вами не віддалитися в затишний куточок? Те, що станеться з вашим чоловіком, — видовище не для вас.

— Ні! — Закричала вона. — Я замерзну на снігу! Я повинна виконати наказ пана генерала! А на снігу я замерзну!

— О ні, ти не замерзнеш. — Гальтеро поплескав її по дупі. — Сміття під тобою буде досить теплим.

Герцогиня з вереском спробувала вирватися, але Гальтеро тримав її міцно, а для більшої надійності намотав на кулак пасмо її волосся.

— Тільки будь обережний, постарайся не зіпсувати її красу. І не затримуйся. Їй дійсно потрібно виконати мій наказ. Тільки доведеться позбутися зайвих рум'ян, — хмикнувши, додав він. — Втім, якщо вона без цього не може, я дозволю їй намалювати собі сосок замість відсутнього. Коли я покінчу з герцогом, а ти — з герцогинею, Лунетта накладе на неї ще одне закляття. Особливе закляття. Дуже рідкісне і дуже сильне. Лунетта, дивлячись братові в очі, розгладжувала свої «красотулечки». Вона знала, що він має на увазі.

— Тоді мені знадобиться якась його річ або щось, до чого він торкався.

Броган поплескав себе по кишені.

— Він зволив подарувати нам монетку.

— Годиться, — кивнула Лунетта.

Гальтеро уволок в пітьму верещачу і розмахуючу руками герцогиню.

Броган повернувся і помахав кинджалом перед обличчям кельтонца.

— Ну а тепер, герцог Лумхольц, перейдемо до вашої ролі в моєму плані.

16

Річард накапав на складений лист трохи червоного сургучу. Гратч з цікавістю дивився йому через плече. Швидко відставивши свічку і відклавши сургучну паличку, Річард вийняв з піхов меч і притиснув руків'я до сургуча так, щоб на ньому відбилося вигравіруване на рукояті слово «Істина». Результат його цілком задовольнив. Тепер Келен з Зеддом будуть точно знати, що лист від нього.

Іган з Докасом сиділи по краях довгого різьбленого стола і оглядали порожній зал так, наче ціла армія готувалася штурмувати подіум. Вони б, зрозуміло, ні за що не дозволили собі сісти, але Річард змусив їх це зробити, розуміючи, що вони теж втомилися. Охоронці заперечували, запевняючи, що стоячи якнайшвидше відбити напад. На це Річард зауважив, що тисяча солдатів, що несуть охорону по ту сторону дверей, у разі атаки піднімуть достатньо шуму, який Іган і Докасом в сидячому положенні теж почують. Їм цілком вистачить часу, щоб схопитися і вихопити мечі. Зрештою він їх переконав, і охоронці з великим небажанням сіли.

Кара з Раїною нудьгували. Річард запропонував їм теж сісти, але Морд-Сіт лише зарозуміло пхикнули, заявивши, що вони витриваліші Докаса з Іганом і тому будуть стояти, Річард був якраз на середині листа, тому не став з ними сперечатися.

Він лише обмежився зауваженням, що, оскільки вони виглядають втомленими і повільними, його наказ — залишитися стояти, щоб вони встигли прийти йому на допомогу в разі нападу. І ось тепер, стоячи біля дверей, Кара з Раїной кидали на нього люті погляди. Але від Річарда не сховалися посмішки, якими вони обмінялися, явно задоволені тим, що зуміли втягти його в свою гру.

Даркен Рал ясно окреслював перед Морд-Сіт межу: він — господар, вони рабині. Тепер, можливо, ними керувало неусвідомлене бажання з'ясувати межі, які встановить для них новий Магістр. А може бути, думав Річард, вони просто радіють тому, що вперше в житті можуть вести себе вільно і розважатися так, як їм подобається.

Втім, Річард не виключав можливості, що за допомогою цих «ігор» вони намагаються з'ясувати, чи не божевільний він. У цьому сенсі глузування і гумор — найкраща перевірка, і Морд-Сід, звичайно ж, це добре розуміли.

Річард сподівався, що Гратч не так втомився, як інші. Гар приєднався до нього лише вранці, тому Річард не знав, чи вдалось йому як слід поспати. Але зелені очі Гратча сяяли ясним вогнем. З іншого боку, гари полюють в основному ночами, і, можливо, саме від цього він виглядає таким бадьорим. Але, як би там не було, зараз Річард міг розраховувати тільки на Гратча.

Річард погладив волохату лапу.

— Йдемо зі мною, Гратч.

Гар піднявся, розправив, потім знову склав крила і рушив слідом за Річардом до сходів, що ведуть на балкон. Охоронці та Морд-Сіт відразу ж стрепенулися. Річард жестом наказав їм залишатися на місцях. Іган з Докасом послухалися. Морд-Сіт, зрозуміло, ні і пішли за ним, хоча і на чималій відстані.

Два світильники ледь освітлювали сходинки. Сходи виходили на широкий балкон, обгороджений поручнями з червоного дерева і обмежений нижньою частиною купола. По всьому куполу уздовж балкона йшли круглі вікна в половину людського зросту. Річард глянув у вікно і скривився.

Заметіль. Як недоречно!

Кожне вікно було закрито на важку бронзову клямку. Річард посмикав одну і з'ясував, що вона легко відкривається.

Він повернувся до гара:

— Гратч, вислухай мене уважно. Це дуже важливо.

Гратч зосереджено кивнув. З верхніх щаблів сходів Морд-Сіт мовчки спостерігали за подіями.

Річард погладив пасмо довгого волосся, що висіло разом із зубом дракона на шкіряній мотузці у гара на шиї.

— Це волосся Келен. — Гратч кивнув на знак того, що пам'ятає. — Гратч, їй загрожує небезпека. — Гар нахмурився. — Ми з тобою — єдині, хто може бачити мрісвізів.

Гратч, загарчав, прикривши розчепіреними кігтями очі — так він позначав мрісвізів.

Річард кивнув:

— Правильно. Гратч, вона їх бачити не може. Якщо вони нападуть на неї, вона їх не побачить. Вони вб'ють її.

В горлі гара заклекотіло гарчання. Взявши в лапу локон, Гратч постукав себе по могутніх грудях.

Річард не зміг втриматися від сміху, в черговий раз здивувавшись здібності гара розуміти, що від нього хочуть.

— Ти читаєш мої думки, Гратч. Я б сам до неї поїхав, але шлях займе багато часу, а вона може виявитися в небезпеці вже зараз. Ти великий, але все ж мене нести не можеш. Єдине, що нам залишається, — це відправити тебе на її захист.

Гратч з натхненням закивав, оголивши в усмішці блискучі ікла.

Немов раптово зрозумівши все до кінця, він стиснув Річарда в обіймах.

— Грааатч люююб Рааач-ааарг! Річард поплескав гара по спині.

— І я люблю тебе, Гратч.

Якось він прогнав Гратча, щоб врятувати йому життя, але Гратч тоді цього не зрозумів. Річард пообіцяв йому, що більше ніколи цього не зробить.

Він міцно обійняв гара, потім легенько відштовхнув від себе.

— Слухай мене, Гратч. — Блискучі смарагдові очі наповнилися сльозами. Гратч, Келен любить тебе так само сильно, як я. Вона, як і я, хоче, щоб ти залишався з нами. Я теж хочу, щоб ми були всі разом. Я залишуся чекати тут, а ти будеш оберігати її і приведеш сюди. — Посміхнувшись, він погладив гара по голові. — І тоді ми троє знову будемо разом.

Гар недовірливо нахмурився.

— А коли ми будемо разом, у тебе з'явиться не один друг, а два. І мій дідусь, Зедд, теж буде з нами. Йому сподобається твоє товариство. І тобі він теж сподобається. — Гратч проявив деяку зацікавленість. — У тебе буде багато друзів, з ким можна поборотися.

Гар моментально вирішив затіяти метушню, але Річард втримав його на відстані витягнутої руки. Після полювання Гратч найбільше любив поборотися.

— Гратч, зараз не час. Я турбуюся про тих, хто мені дорогий. Ти ж розумієш мене, вірно? Ти захотів би боротися з ким-небудь, якби я був в небезпеці і потребував твоєї допомоги?

Гратч трохи подумав, а потім похитав головою. Річард знову обійняв свого друга. Потім він відпустив його, і Гратч розправив крила.

— Гратч, ти можеш летіти, коли йде сніг? — Гар кивнув. — А вночі?

Гар знову кивнув і гордо посміхнувся.

— Добре, тоді слухай уважно, і ти зможеш легко відшукати Келен. Адже я вчив тебе визначати сторони світу: північ, південь і так далі. Значить, ти не заблукаєш. Келен зараз на південному сході, але вона рухається від нас, тому що їде в інше місто. Вона вважає, що я наздожену її, але я не можу. Я повинен чекати тут. А їй необхідно повернутися сюди. Вона не одна, з нею є ще люди.

Сивий чоловік старий — це мій друг, мій рідний дідусь, якого звуть Зедд. І ще багато інших людей, в основному солдат. Дуже багато людей. Ти зрозумів?

Гратч сумно кивнув.

Річард потер лоба, намагаючись знайти спосіб пояснити зрозуміліше.

— Як сьогодні, — підказала Кара. — Коли ви говорили перед городянами.

— Вірно! Як сьогодні, Гратч! — Юнак вказав на підлогу залу, зробивши круговий жест. — Пам'ятаєш, скільки людей було тут, коли я говорив? Ось приблизно стільки ж буде з Келен.

Гратч нарешті розуміюче рикнув. Річард погладив його по грудях і простяг йому листа:

— Ти повинен доставити їй цього листа. У ньому написано, чому їй потрібно повернутися сюди. Дуже важливо, щоб цей лист потрапив до неї. Ти зрозумів?

Гратч кігтем підчепив лист.

Річард відкинув з чола волосся.

— Ні, так не піде. Ти не можеш нести його в лапах. По-перше, кігті можуть тобі знадобитися, а по-друге, ти можеш його впустити. До того ж воно намокне під снігом, і Келен не зможе його прочитати. — Він замовк, намагаючись збагнути, у що б загорнути лист.

— Магістр Рал…

Він обернувся. Раїна простягала футляр, в якому вона привезла послання генерала Трімака.

— Спасибі, Раїна, — посміхнувся Річард. Вона усміхнулася і знизала плечима.

Річард поклав лист — свою єдину надію — в футляр і повісив його Гратчу на шию. Гар задоволено забурчав і ще раз помацав локон.

— Гратч, може статися, що з якоїсь причини Келен не буде разом з усіма. Я не можу сказати, що там зараз відбувається і що буде відбуватися тоді, коли ти туди прилетиш. Можливо, тобі доведеться її пошукати.

Гар погладив локон. Річарду не раз бачив, як він одним рухом ловить в польоті кажана безмісячну ніч. Гратч, звичайно, зуміє розгледіти на землі людину, але все ж він повинен по якихось ознаках відрізнити того, хто йому потрібен.

— Гратч, ти ніколи її раніше не бачив, але в неї дуже довге волосся небагато жінок носять волосся такої довжини. Вона не злякається, побачивши тебе і покличе тебе по імені. Так ти дізнаєшся, що це дійсно Келен. Вона знає, як тебе звати.

Гратчу набридло вислуховувати докладні інструкції, він заплескав крилами і застрибав на місці. Йому не терпілося скоріше полетіти і привести Келен до Річарда. Шукач відчинив вікно. На вулиці мело. Друзі наостанок ще раз обнялися.

— Будь обережний, Гратч. Я хочу, щоб ти повернувся цілим і неушкодженим і ми могли знову з тобою боротися, ти, здоровенна кудлата бестія!

Гратч закурликав і незграбно виліз на підвіконня.

— Грааатч люююб Рааач-ааарг!

— Я теж люблю тебе, Гратч, — помахав рукою Річард. — Бережи себе.

Вдалої тобі подорожі.

Гратч махнув у відповідь і стрибнув у ніч. Річард ще довго дивився в холодну імлу, хоча гар зник з поля зору майже миттєво. Раптово Річард відчув у душі порожнечу. З ним залишалися люди, але це було не одне і те ж. Люди залишилися тому, що пов'язані з ним чарівними узами, а не тому, що вірять в нього або в його справу.

Два тижні минуло з тих пір, як Келен втекла з Ейдіндріла. Вона йде все далі, і гару знадобиться щонайменше тиждень, щоб її наздогнати і знайти.

Значить, їх повернення треба чекати не раніше, ніж через місяць. А швидше за все через два.

Він скучив по своїх друзях. Занадто довго вони були далеко один від одного. Самотність гнітила Річарда, і він розумів, що лише присутність Келен, Зедда і Гратча може позбавити його від цього почуття.

Річард закрив вікно і, повернувшись, ледь не зіткнувся з обома Морд-Сіт.

— Гратч і справді ваш друг, — сказала Кара. Річард обмежився кивком, боячись, що голос йому зрадить.

Кара перезирнулася з Раїною, а потім раптово сказала:

— Магістр Рал, обговоривши ситуацію, ми прийшли до висновку, що буде краще, якщо ви вирушите в Д'Хару. Там для вас безпечніше. А тут можна залишити достатньо військ, щоб ескортувати вашу королеву, коли вона приїде сюди, до вас.

— Я вже говорив, що повинен залишитися тут. Імперський Орден хоче завоювати світ. Я — бойовий чарівник і повинен боротися проти нього.

— Так, але ви разом з тим говорили, що не знаєте, як користуватися своїм даром. Говорили, що нічого не знаєте про магію.

— Я й не знаю, але Зедд, мій дідусь, чудово в ній розбирається.

Повернувшись, він навчить мене всьому, що я повинен знати, щоб зупинити Орден.

Кара зневажливо махнула рукою.

— Хтось завжди хоче правити тими, хто йому ще не підкорився. І ви спокійно можете продовжувати цю війну, перебуваючи в Д'Харі. Коли повернуться гінці, Серединні Землі будуть належати вам. А як тільки це станеться, Імперському Ордену прийде кінець.

Річард попрямував до сходів.

— Ти багато чого не розумієш. Все набагато складніше. Імперський Орден проник в Новий світ і знайшов тут союзників.

— Новий світ? — Перепитала Кара. Вони з Раїной здивовано дивились на нього. — Що за Новий світ?

— Вестланд, звідки я родом. Серединні Землі і Д'Хара це Новий світ.

— Вони утворюють взагалі весь світ, — переконано сказала Кара.

— Ти як жаба, яка бачить лише своє болото, — хмикнув Річард, зупинившись на верхній сходинці. — Ти думаєш, світ кінчається там, де починається океан, гори або пустеля?

— Це відомо лише духам, — знизала плечима Кара. — А ви як вважаєте? Що за ними лежать інші країни? Інші болота? — Вона покрутила ейджем. — Там, далеко за горизонтом?

— Не знаю, — зізнався Річард. — Але на півдні лежить Старий світ. Це мені точно відомо.

— На півдні суцільні пустелі, — схрестивши на грудях руки, заявила Раїна.

Річард спустився по сходах. Морд-Сіт йшли за ним.

— А в самому серці цих пустель є місце, яке зветься Долина заблукалих.

Багато століть її перетинав, тягнучись від океану до океану, бар'єр, утворений Вежами погибелі. Ці вежі звели три тисячі років тому чарівники, що володіли неймовірним могутністю. Чари Веж Згуби не дозволяли практично нікому проникнути через бар'єр, тому лежачий за ним Старий світ з часом був забутий.

Кара недовірливо насупилася:

— А ви звідки це знаєте?

— Я був там, в Старому світі, в Палаці пророків, який знаходиться у величезному місті під назвою Танімура.

— Правда? — Скептично спитала Раїна і теж злегка насупилася. — Але якщо ніхто не може пройти крізь бар'єр, як же вам вдалося туди потрапити?

— Це довга історія, але якщо говорити коротко, мене туди провела сестра Світла. Ми змогли пройти через бар'єр, тому що володіли даром, але недостатньо сильним, щоб накликати на себе руйнівні заклинання. Люди, позбавлені дару і ті, у кого він занадто сильний, не могли проникнути через бар'єр, і тому Старий і Новий світи були відокремлені один від одного впродовж тисячоліть. Але тепер бар'єр зник, і всі ми у великій небезпеці. Імперський Орден виник в Старому світі. Шлях звідти неблизький, але рано чи пізно Орден завітає до нас, і ми повинні бути готові до зустрічі.

Кара кинула на нього підозрілий погляд.

— Якщо цей бар'єр спокійно тримався три тисячі років, то що з ним сталося зараз? — Річард кашлянув.

— Ну, почасти у всьому винен я. Я зруйнував чари веж. Бар'єру більше немає. А пустельні землі знову перетворилися в зелені луки, якими були колись.

Морд-Сіт вражено витріщилися на нього. Потім Кара повернулася до Раїни:

— І він каже, що не вміє користуватися магією!

Раїна зміряла Річарда поглядом з ніг до голови.

— Отже, ви розв'язали цю війну. Вірніше, зробили її можливою.

— Ні. Це почалося давно. — Річард провів рукою по лобі. — Ще до того, як я обрушив бар'єр, Орден знайшов тут союзників, і війна, по суті, почалася вже тоді. Коли Ебініс зрівняли з землею, бар'єр ще був цілісінький. Але тепер ніщо не заважає просуванню Ордена. І не варто його недооцінювати. Орден використовує чарівників і чаклунок. Він хоче знищити всяку магію.

— Він використовує чарівників і хоче знищити магію! — Вигукнула Кара Що за нісенітниця!

— Ви раз у раз твердите, що я повинен битися проти магії. Чому? — Річард вказав на Докаса з Іганом. — А тому, що вони можуть боротися лише проти сталі. Для того щоб знищити магію, як правило, потрібна така ж магія.

Магія, до речі, придана і вам. Для чого? Щоб протистояти іншій магії. Те ж саме і з Орденом. Точно так же Даркен Рал використовував вас, щоб мучити і вбивати тих володарів магії, хто наважився йому протистояти.

Річард помовчав.

— Ви володієте магією. Орден прагнутиме вас знищити. Я володію магією. Він буде прагнути знищити мене. Зрештою, всі д'харіанці володіють магією — я маю на увазі чарівні узи. Орден, безумовно, про це винюхає і захоче викорінити це неподобство. Рано чи пізно вони розтрощать Д'Хару так само, як розтрощать Серединні Землі.

— Це Д'Хара їх розтрощить, — кинув через плече Докас таким тоном, наче повідомляв, що сонце, як відомо, сідає на заході.

Річард глянув на нього:

— Поки не з'явився я, д'харіанці були союзниками Ордена і за його наказом знищили Ебініс. І тут, в Ейдіндрілі, вони підкорялися наказам Ордена.

Повисло мовчання. Кара уважно вивчала носки своїх чобіт, а Раїна тяжко зітхнула.

— У військовій плутанині, — заговорила нарешті Кара, мовби роздумуючи вголос, — деякі з нас відчули, що узи розірвані, як тоді, в Народному Палаці, коли ви вбили Даркена Рала. Без нового Магістра вони уподібнилися втраченим душам і могли просто примкнути до когось, хто б ними керував, щоб заповнити порожнечу, що виникла на місці розірваних уз. Але зараз узи відновлені. Тепер у нас є Магістр Рал.

Річард всівся в крісло Матері-сповідниці.

— На це я і надіюся.

— Саме тому ви повинні повернутися в Д'Хару, — заявила Раїна. — Поки ви залишаєтеся Магістром Ралом, наш народ не примкне до Імперського Ордену. Але якщо вас уб'ють, узи знову порвуться, і армія знову звернеться до Ордену за наказами.

Нехай Серединні Землі самі воюють. Не наша справа рятувати їх від них же самих.

— Тоді Серединні Землі попадають під мечем Імперського Ордена, — тихо промовив Річард. — Запанує рабство, ніхто ніколи вже не буде вільним. Ми не можемо цього допустити і, поки існує надія, повинні боротися. І треба поспішати, поки Орден не зміцнив своє становище в Серединних Землях.

Кара закотила очі.

— Хай охоронять нас духи від чоловіків, одержимих боротьбою за праве діло! Навіщо ж при цьому всіх вести за собою?

— Якщо я цього не зроблю, то в кінці кінців всі опиняться під владою Імперського Ордена, — терпляче пояснив Річард. — Всі стануть його рабами на віки вічні. Тиранам ніколи не набридає тиранія.

В залі повисла дзвінка тиша. Річард відкинувся на спинку крісла. Він так втомився, що очі закривалися самі собою. Чи варто взагалі намагатися їх переконати? Вони явно не розуміють його, їм, по суті, все одно, що й навіщо він намагається зробити.

Кара сперлася на стіл і потерла долонею обличчя.

— Ми просто не хочемо втратити вас, Магістр Рал. Ми не хочемо повернення до минулого. — Здавалося, вона от-от розплачеться. — Нам подобається жартувати і сміятися… Ми ніколи не мали на це права. Ми жили в страху, боячись сказати зайве слово. І тепер, впізнавши інше життя, ми не хочемо повернення до колишнього. А якщо ви загинете за Серединні Землі, то це відбудеться.

— Кара… І всі… Вислухайте мене. Повірте, якщо я не зроблю того, що повинен, станеться те, чого ви боїтеся. Хіба ви не розумієте? Якщо я не об'єднаю країни під владою справедливих законів, Орден поглине їх одну за другою. І якщо його тінь накриє Серединні Землі, потім вона опуститься і на Д'Хару, і в кінці кінців весь світ зануриться у морок. Я роблю це не тому, що мені так хочеться, а тому що здатний впоратися з цим завданням. Якщо я втечу зараз, мені нікуди буде сховатися потім. Орден всюди відшукає мене і вб'є. Я зовсім не прагну завойовувати країни і правити народами. Я хочу лише спокою. Завести сім'ю і жити мирно. Але для цього я повинен зробити Серединні Землі сильними і могутніми. Що б це був не союз держав, які тримаються один за одного, поки це вигідно, а щоб вони стали дійсно одним цілим. І інші країни повинні бути впевнені, що ми будемо до останнього стояти за праве діло, тільки тоді вони погодяться приєднатися до нас. Тому що будуть знати: їм не доведеться битися поодинці, якщо треба буде відстоювати свою свободу. Нам повинні повірити. Довіра — це велика річ.

Знову запанувало мовчання. Річард, прикривши очі, відкинувся на спинку крісла. Звичайно, вони думають, що він збожеволів. Безглуздо щось їм пояснювати.

Схоже, йому доведеться просто-напросто наказати їм робити те, що йому потрібно, і не замислюватися про те, подобається їм це чи ні.

— Магістр Рал, — порушила нарешті мовчання Кара. Річард відкрив очі і побачив, що вона з похмурим обличчям стоїть перед ним, схрестивши на грудях руки. — Попереджаю: я не стану міняти пелюшки вашій дитині, купати її і сюсюкати!

Річард знову закрив очі і влаштувався зручніше, посміхаючись у душі. Він згадав, як одного разу, ще вдома, в Вестланді, до Зедда прибігла повитуха.

Елейн Сітон, молоденька жінка, якій було трохи більше років, ніж Річарду, народжувала свого первістка. Пологи виявилися важкими, і повитуха, повернувшись спиною до Річарда, щось заклопотано говорила Зедду.

Тоді Річард ще не знав, що Зедд — його рідний дідусь, а вважав старого лише своїм кращим другом. Про те, що Зедд — чарівник, він теж поняття не мав, як не підозрювали про це та інші. Для всіх він був просто мудрий старий, що вміє читати по хмарах і володіє величезними знаннями як в самих звичайних речах, так і у всяких дивовижних. Він знав рідкісні трави, умів лікувати, пророкувати погоду, міг сказати, де потрібно копати колодязь і де краще вирити могилу. Пологи він теж умів приймати.

Річард з Елейн були друзями. У той час він дуже хотів навчитися танцювати, але перспектива тримати в обіймах жінку його зупиняла. Він боявся ненароком переламати кістки партнерці — і без цього всі в один голос твердили йому, що він дуже сильний і повинен бути обережний. Елейн запропонувала його навчити, а коли Річард почав відмовлятися, розсміялася, підхопила його і закрутила в танці, наспівуючи якусь мотив.

Річард ніколи пологи не бачив, але, враховуючи все, що йому доводилося чути про них, не відчував ані найменшого бажання наближатися до будинку Елейн. Він шмигнув було до дверей, але Зедд, схопивши свій мішок з травами і настоянками, зловив Річарда за рукав.

— Ходімо зі мною, мій хлопчику. Ти можеш знадобитися.

Річард спробував відговоритися тим, що нічого в цьому не тямить, але якщо вже Зедд вбив собі щось у голову, то в порівнянні з ним камінь міг здатися більш поступливим. Тягнучи Річарда до дверей, він пробурчав:

— Ти взагалі мало знаєш, Річард, пора і навчитися чогось.

Генрі, чоловік Елейн, рубав в горах лід для готелів, і в той день його затримала негода. Зедд звелів Річарду розтопити піч, нагріти води і нікуди не йти.

У холодній кухні Річард обливався потом, чуючи жахливі крики в сусідній кімнаті. Він затопив грубку, поставив на плиту казанок зі снігом і почав шукати привід вийти на вулицю. Нарешті, вирішивши, що Генрі з Елейн знадобиться багато дров, коли народиться малюк, він вискочив назовні і наколов цілу купу.

Але це не допомогло. Він все одно чув, як кричить Елейн. І не стільки біль, яка звучить в цих криках, не давала йому спокою, скільки наростаючий жах.

Річард розумів, що Елейн вмирає. Повитуха не прибігла би за Зеддом без серйозного приводу. Річард ніколи не бачив покійників. І не хотів, щоб першою була Елейн. Він згадав, як вона сміялася, коли вчила його танцювати. Він раз у раз червонів, як варений буряк, але вона робила вигляд, що не помічає.

Уже потім, коли Річард сидів за столом, тупо дивлячись у простір і розмірковуючи про те, що світ — воістину жахливе місце, пролунав крик, який був ще страшніший, ніж попередні. Річард похолов. Крик обірвався, і настала тиша. Річард міцно заплющив очі, щоб з очей не бризнули сльози.

Копати могилу в промерзлій землі — справа майже безнадійна, але він дав собі клятву зробити це заради Елейн. Він не хотів, щоб її тіло до весни лежало в холодному підвалі. Він сильний. Він буде копати цілий день, якщо буде потрібно.

Адже вона навчила його танцювати.

Двері в кімнату розчинилися, і на кухню увійшов Зедд, тримаючи щось у руках.

— Річард, іди сюди. — Старий простягнув йому зморщену почервонілу грудочку з тоненькими ручками і ніжками. — Вимий його — тільки дивись, акуратніше.

— Що?! Я не можу… Як же я це зроблю? — Вигукнув Річард.

— У теплій воді! — Проревів Зедд. — Чортівня, хлопчику, ти ж нагрів воду? — Річард вказав підборіддям на казанок. — Тільки не в гарячій, мій хлопчику, вода повинна бути трохи теплою. Потім сповий дитину і принеси в спальню.

— Але, Зедд… Жінки… Це їх справа. О духи, невже жінки не можуть цим зайнятися?! — Зедд втупився на нього, примруживши одне око.

— Якби я хотів, щоб цим зайнялися жінки, то не став би просити тебе, мій хлопчику. Чи не так?

Здійнявши балахоном пил, він зник за дверима. Річард боявся поворухнутися, тримаючи в руках ніжну істоту. Дитина була настільки крихітною, що юнак з труднощами вірив, що вона справжня. А потім раптом щось сталося всередині нього — і Річард розплився в усмішці. Він тримав у руках душу, яка тільки но з'явилася в цей світ. Він тримав у руках чари.

Коли він вніс викупане і запеленане чудо в кімнату, то знову ледь не розплакався, побачивши, що Елейн жива. Він ледве встояв на тремтячих ногах.

— Елейн, ти так чудово танцюєш, — пробурмотів він перше, що прийшло в голову. — Як ти примудрилася створити таке диво?

Стоячі біля ліжка породіллі жінки дивились на нього, ніби у нього було дві голови.

Елейн стомлено посміхнулася:

— Колись ти навчиш Бредлі танцювати, ясноокий.

Вона простягнула руки, і усмішка на її змученому обличчі стала ширше, коли Річард обережно передав їй дитину.

— Ну, мій хлопчику, схоже, ти все-таки щось зрозумів, — пробурчав Зедд, вигнувши брову. — Урок пішов на користь, чи не так?

Зараз Бредлі вже майже десять, і він кличе його дядьком Річардом.

Прокинувшись від спогадів, Річард відкрив очі.

— Ні, будеш, — лагідно сказав він. — Будеш, навіть якщо мені доведеться тобі наказати. Я хочу, щоб ти відчула в своїх руках чудо нового життя, відчула чарівництво, яке відрізняється від магії ейджа. Ти будеш купати його, і колихати, і сюсюкати над ним, бо твоя турбота і ніжність потрібні в цьому світі, і я довірю тобі своє рідне дитя. Ти будеш співати йому пісеньки, сміятися від радості і, можливо, забудеш, що в минулому вміла тільки вбивати. І якщо ти не розумієш нічого з того, що я сьогодні вам говорив, сподіваюся, ти приймеш хоча б цей аргумент на користь того, що я повинен зробити. — Він відкинувся в кріслі і вперше за весь день розслабив втомлені м'язи.

Тиша навколо стала такою густою, що її, здавалося, можна доторкнутися. Але Річард не звертав на це уваги. Він думав про Келен.

— Якщо ви дозволите себе вбити, намагаючись опанувати світом, я особисто переламаю вам всі кістки. — Стиснувши губи, прошепотіла Кара крізь сльози. Її майже не було чути в гробовій тиші величезного залу.

Річард посміхнувся. Тьма під зімкнутими віями раптом розцвіла різнокольоровими вогниками.

І він усвідомив раптово, в чиєму кріслі сидить: в кріслі Матері-сповідниці, в кріслі Келен.

17

Хоча після повернення Броган виявив, що його палац оточений д'харіанськими солдатами, це не зіпсувало йому настрою. Все йшло чудово. Не зовсім так, як він планував, але все одно чудово. Д'харіанці без затримки пропустили його, але попередили, що йому не варто навіть намагатися знову покинути палац цієї ночі.

Їх нахабство було обурливим, але у Тобіаса не було часу вчити їх ввічливості. Його більше цікавила стара, якою займався Етторе. У генерала був ряд питань, і йому не терпілося отримати відповіді. Зараз стара жаба, мабуть, мріє відповісти на них. Етторе — здібний хлопець. І хоча йому вперше довірили провести підготовку до допиту самостійно, немає сумніву, він впорався якнайкраще.

Навіть не потрудившись струсити сніг з чобіт, Броган попрямував до сходів.

Світло сотень свічок відбивався в полірованих панелях, якими були обшиті стіни.

Стражники в яскраво-червоних плащах вклонилися йому, торкаючись чола кінчиками пальців, але Тобіас не зволив відповісти на привітання.

Він збіг вниз, перестрибуючи через сходинки. Гальтеро з Лунеттою поспішали слідом. На нижніх поверхах панелей не було, і голий камінь здавався холодним як на вигляд, так і на дотик. Втім, у тій кімнаті, куди поспішав Броган, повинно було бути дуже тепло. Навіть жарко.

Потеребивши вуса, генерал скривився від болю в суглобах. Останнім часом ревматизм, зароблений ним за роки похідного життя, все частіше давав про себе знати.

Але Броган нагадав собі, що повинен більше думати про справи Творця і не звертати уваги на дрібні незручності. Сьогодні вночі Творець благословив його дуже істотною допомогою. І не можна допустити, щоб Його зусилля пропали марно.

На верхніх поверхах коридори добре охоронялися, проте нижні пустували. Не було необхідності — підвал був глухим. Через нього не можна було ні зайти всередину, ні вийти назовні. На всякий випадок Гальтеро перевірив довгий коридор, де була кімната для допитів. Лунетта, посміхаючись, терпляче чекала. Тобіас похвалив її, і тепер на душі в неї було спокійно.

Тобіас увійшов до кімнати, і перше, що він побачив, була знайома посмішка Етторе.

Тільки очі його вже вкрили смертна пелена.

Броган застиг.

Етторе висів на мотузці, прив'язаній до кінців металевого штиря, що проходив крізь його вуха. Під ногами у нього натекло велика темна калюжа.

Навколо шиї проходив чіткий розріз, зроблений гострим лезом. Нижче вся шкіра була здерта і валялася на підлозі недбалої купою.

Прямо під ребрами зяяла дірка. А на підлозі перед тілом, що погойдувалося, лежала печінка.

З двох сторін вона була злегка надкушеною. З одного боку виднілися сліди рідких і великих зубів, з іншого — дрібних і цілих.

Завивши від люті, Броган вдарив Лунетту кулаком по спині. Вона відлетіла до стіни і сповзла на підлогу.

— Це твоя вина, відьма! Це ти винна! Ти повинна була залишитися тут і допомогти Етторе!

Броган з ненавистю подивився на труп свого соратника. Не будь Етторе вже мертвий, Броган вбив би його сам, своїми руками, за те, що той дозволив старій жабі уникнути правосуддя. Непростима помилка! Справжній мисливець вбив би її, перш ніж померти самому. Не важливо якою ціною, але вбив би. Глузлива посмішка мерця виводила генерала з себе, і Броган вдарив його по крижаному лицю.

— Ти підвів мене, Етторе! Ти вигнаний з безчестям з лав Захисників пастви! Твоє ім'я буде забуто, і ніхто не наважиться його повторити!

Лунетта піднялася на ноги, притискаючи долоню до закривавленої щоки.

— Я говорила тобі, що мені потрібно залишитися. Я говорила тобі!

Броган кинув на неї лютий погляд:

— Не смій виправдовуватися, стрижена! Якщо ти знала, що від старої жаби можна очікувати неприємностей, ти повинна була залишитися!

— Але я ж сказала тобі, що мені потрібно залишитися! — Лунетта схлипнула. — Ти сам змусив мене піти з тобою.

Тобіас залишив її слова без відповіді і повернувся до Гальтеро.

— Готуй коней, — прошипів він крізь зуби. Він ледь стримувався, щоб не вбити її. Як йому хотілося прикінчити її прямо зараз. Перерізати їй горлянку, і справа з кінцем. Йому до смерті набридло це кодло зла. Стара — тепер Броган в цьому не сумнівався — була джерелом цінних відомостей. І якби не його мерзенна сестриця, він би їх отримав.

— Скільки сідлати коней, пане генерал? — Шепнув Гальтеро.

Броган не відривав погляду від Лунетти. Йому слід вбити її. Ось прямо зараз, цієї секунди.

— Троє, — буркнув він.

Гальтеро, прихопивши з собою палицю, вислизнув за двері, безшумний як тінь, і зник у коридорі.

Так. Цілком очевидно, що варта її не бачила. Втім, коли мова йде про єретиків, це зовсім нічого не означає — але все-таки залишається ймовірність, що стара ще в палаці. Гальтеро не потребує додаткових вказівок взяти її живою, якщо вона знайдеться.

Негайна розправа не принесе ніякої користі. Стару обов'язково треба допитати. Вона заплатить за все, але спочатку викладе те, що знає. Якщо її тільки знайдуть.

Тобіас подивився на сестру:

— Ти не відчуваєш її де-небудь поруч? Лунетта похитала головою. Вона не чесалася. У таку заметіль безглуздо шукати сліди на снігу. До того ж, як не гаряче Броган бажав поквитатися зі старою жабою, ще сильніше йому не терпілося піти по сліду більш небезпечного богохульства. І ще цей Магістр Рал… Якщо Гальтеро зуміє знайти стару — відмінно. Але якщо ні, не варто витрачати безцінний час на важкі і швидше за все марні пошуки. Єретики не така вже й рідкість. Знайдуться інші. У пана генерала, ватажка Захисників пастви, на черзі більш важлива справа. І він виконає її во славу Творця.

Лунетта підійшла до брата і обняла його за талію.

— Уже пізно, Тобіас, — проворкувала вона. — Тобі потрібно спати. У тебе був важкий день. Дозволь Лунетті допомогти, і ти відчуєш себе краще. Тобі сподобається, я обіцяю. — Броган промовчав. — Я наведу чари, — запропонувала вона. — Будь ласка, Тобіас.

Броган подумав. Спокуса була велика.

— Ні, на це немає часу. Ми повинні виїхати негайно. Сподіваюся, ти засвоїла сьогоднішній урок, Лунетта. Більше помилок я тобі не прощу!

Лунетта схилила голову:

— Так, пане генерал. Я буду старатися. Буду робити краще. Побачите.

Він повів її наверх, в кімнату, де розмовляв зі свідками. Перед дверима стояла варта. Зайшовши всередину, Броган взяв з довгого столу свою коробочку з трофеями і пристебнув до пояса. Він уже йшов, але у дверях раптом різко зупинився. Срібна монета, та, що дала йому стара, зникла. Броган обернувся до охорони:

— Після мене сюди ніхто не входив?

— Ні, пане генерал, — виструнчився по стійці «струнко» стражник. — Жодної живої душі не було.

Броган подумки вилаявся. Вона побувала тут. А монету взяла, щоб він про це дізнався. Броган пішов до виходу. Варту немає сенсу опитувати. Зрозуміло, ніхто нічого не бачив. Стара і її внучка зникли. Тобіас викинув їх з голови і заквапився в інше крило палацу, звідки було ближче всього до стайні.

Гальтеро, без сумніву, все вже підготував і осідлав кращих коней. У таку заметіль три людини можуть непомітно вислизнути з палацу, а ось великий загін — навряд чи. Захисники пастви — сильні бійці, однак д'харіанці нітрохи не гірше, якщо не краще, не міг не визнати Броган. До того ж д'харіанців набагато більше.

Якщо почнеться сутичка, вони переможуть. Так що краще залишити загін тут, він відверне увагу д'харіанців. Все одно ніхто не скаже, куди відправився генерал.

Не можна видати того, чого не знаєш.

Броган обережно прочинив важкі двері і виглянув назовні. Нічого підозрілого. Тільки заметіль кружляє, та тьмяно світяться вікна палацу. Броган давно б уже наказав погасити лампи, але йому було потрібно хоч трохи світла, щоб дістатися в заметіль до стайні.

— Тримайся поруч зі мною, — шепнув він Лунетті. — Якщо натрапимо на солдатів, не барися. Вони спробують нас затримати. Цього допустити не можна. Ми повинні їхати по сліду Матері-сповідниці.

— Але, пане генерал…

— Цить! — Гаркнув Броган. — Якщо нас спробують зупинити, роби що хочеш, але ми повинні виїхати звідси. Зрозуміла?!

— Якщо їх буде багато, я зможу тільки…

— Не випробовуй мого терпіння, Лунетта. Ти обіцяла дуже старатися. І я даю тобі шанс. Не здумай підвести мене знову.

Вона щільніше загорнулась у свої «красотулечки».

— Добре, пане генерал.

Броган погасив найближчу лампу і виштовхнув Лунетту в сніжну темряву. Головне — дістатися до стайні. А там д'харіанці не встигнуть їх помітити і не зможуть зупинити.

Попереду замаячили темні обриси стайні. І тут у сніговій пелені замиготіли д'харіанські солдати. На бігу витягаючи мечі, вони стали кликати підмогу. Свист вітру заглушав голоси, але все ж вони були почуті, і тіней стало більше.

Брогана оточили.

— Лунетта, давай же, що ти стоїш! Вона почала вимовляти заклинання, але солдати були насторожі. Броган здригнувся, коли біля самої його щоки просвистіла стріла. Хвала Творцеві, що послав раптовий порив вітру, інакше Тобіасу довелося б туго. Потім стріли посипалися градом, і Лунетта пригнулась, намагаючись сховатися від них.

Броган вихопив меч. Він хотів відступити до палацу, але шлях уже був відрізаний. Д'харіанців виявилося занадто багато, і Лунетта, ухиляючись від стріл, не встигла закінчити заклинання. Від страху вона могла тільки повискувати.

Так само раптово, як почався, обстріл раптом припинився. Крізь шум вітру Броган розчув крики жаху. Схопивши Лунетту за руку, він помчав вперед.

Головне — добігти до стайні. А там їх повинен чекати Гальтеро.

Кілька солдатів спробували перепинити їм шлях, але раптово почали падати на сніг. Броган здивовано дивився, як вони відмахуються мечами від снігових поривів вітру.

Але вітер безжально убив їх всіх до одного.

Тобіас завмер. Він бачив, як падають д'харіанци. Передсмертні крики перекрили завивання вітру. Сніг забарвився кров'ю. Тобіас облизав пересохлі губи. Він не наважувався поворухнутися, боячись, що вітер вб'є і його.

— О Творець! — Голосно заблагав він. — Спаси і сохрани! Я виконую волю Твою!

З усіх боків до стаєнь бігли інші солдати, але їх спіткала та ж доля. На снігу валялося вже не менше сотні трупів — всі з розпоротими животами. Ніколи ще Броган не бачив, щоб людей вбивали з такою швидкістю і жорстокістю.

Настала тиша. Було чути тільки виття вітру. Тобіас в розгубленості озирався, стоячи посеред сотень трупів, і раптово перед ним прямо зі снігу виникла сіра безтілесна тінь. Потім з'явилися й інші.

Шкіра кольору снігу. Гладкі голови, позбавлені волосся і вух, крихітні зміїні очі. Під плащами у істот були надіті щільно обтягуючі тіло шкіряні куртки. В руці у кожного був кинджал з трьома лезами.

Цих істот Броган вже бачив сьогодні. На кілках біля палацу сповідниць.

Мрісвізи. Спостерігаючи, як мрісвізи розправляються з досвідченими д'харіанськими воїнами, Тобіас рішуче не міг зрозуміти, яким чином Магістр Рал чи хтось інший зумів вбити хоча б одного з них, — а трупів перед палацом висіло чимало.

Мрісвіз, схиливши голову набік, подивився на Броган немигаючим поглядом і просичав:

— Тік-кай…

— Що? — Оторопів Броган.

— Тік-кай. — Істота швидко змахнув кинджалом. — Р-рятуйся.

— Але чому? Чому ви це робите? Чому даєте нам втекти?

Безгубий рот розсунувся в подобі посмішки.

— Так хоче С-соноходець. А тепер тік-кай, поки не з'явилися інші люди. Іди.

— Але…

Мрісвіз натягнув на голову капюшон і зник в шелесті вітру. Як не вдивлявся Тобіас у темряву, він не бачив нічого, крім снігу.

Чому ці породження зла допомогли йому? Чому вбили його ворогів? Чому дозволили йому піти живим?

Раптове осяяння наче теплою хвилею омило його. Їх послав Творець! Ну звичайно! Як він міг бути настільки сліпий? Магістр Рал сказав, що вбив мрісвізів. Але Магістр Рал — поплічник Володаря. Якби мрісвізи були породженням зла, він бився б разом з ними, а не проти них.

Мрісвіз сказав, що їх послав Соноходець. А Творець являється Тобіасу уві сні. Ні, сумнівів бути не може, напевно мрісвізів послав Творець.

— Лунетта, — обернувся Броган до сестри. — Мені у сни являється Творець.

Саме його вони мали на увазі, говорячи про Соноходця. Лунетта, Творець послав їх, щоб мене захистити.

Лунетта круглими очима дивилася на брата.

— Сам Творець виступив на твій захист! Сам Творець оберігає тебе! Мабуть, він підготував тобі велике призначення.

Броган підібрав меч, який випустив в страху, і випростався, посміхаючись.

— Сподіваюся, Лунетта. Я завжди виконував його волю, тому Він мене захистив.

Поквапся, ми повинні скоріше виїхати, як Він наказав нам устами свого посланця.

Броган рушив вперед, але дорогу йому перегородила висока постать.

— Так-так, пане генерал. Кудись зібралися? — На обличчі д'харіанця з'явилася загрозлива посмішка. — Хочеш накласти на мене закляття, чаклунка?

Тобіас ще не прибрав меч у піхви, але чудово розумів, що йому не встигнути.

Пролунав сухий удар, і гігант звалився обличчям у сніг до ніг Брогана. Над ним Тобіас побачив Гальтеро з кийком в руках.

— Ну, Гальтеро, цієї ночі ти заслужив підвищення.

Творець знову обдарував його безцінним даром, зайвий раз довівши, що для благочестивої людини немає нічого неможливого. На щастя, Гальтеро вистачило розуму скористатися палицею, а не ножем. Величезний д'харіанець був живий, хоча і стікав кров'ю.

— Ну що ж, в кінцевому підсумку ця ніч виявилася надзвичайно вдалою.

Лунетта, ти вилікуєш цього хлопця, але перед тим тобі доведеться ще попрацювати во славу Творця.

Лунетта схилилася над бездушним тілом, пробігши пальцями по закривавленим волоссю.

— Може, я спочатку його підлічу? Гальтеро вдарив сильніше, ніж він думає.

— А ось це, сестро, було б нерозумно. Лікування почекає. Коні готові?

— Так, пане генерал, — відповів Гальтеро.

Тобіас дістав кинджал, який віддав йому Гальтеро.

— Поквапся, Лунетта. — Присівши навпочіпки, він перекотив безпомічне тіло на спину. — А потім ми рушимо по сліду Матері-сповідниці.

Лунетта, наблизившись, пильно подивилася на оглушеного д'харіанця.

— Але, пане генерал, я ж сказала, що чарівна павутина приховує її від нас. Ми не можемо побачити нитки цієї павутини. Ми не впізнаємо її.

Губи Брогана розтягнулися в злісній усмішці.

— Але одна нитка все ж відома. Ім'я Матері-сповідниці — Келен Амнелл.

18

Як Верна і побоювалася, вона перетворилася в полонянку. Полонянку високопоставлену, полонянку за паперовими горами — але все одно полонянку.

Позіхаючи, Верна перебирала папери. Будь-які витрати вимагали її підпису. Верна рішуче не розуміла, навіщо це потрібно, але, оскільки вступила на посаду всього кілька днів тому, поки не могла наважитися заявити, що перегляд і візування цих паперів — порожня трата часу. Сестра Леома, або Дульче, або Філіпа, відводячи очі, тихо пояснили б, що це робиться не для того, щоб втомлювати аббатису, а тому, що так потрібно. При цьому їй ще б довелося вислухати довгу промову щодо згубних наслідків, які не забаряться статися, якщо аббатиса не буде особисто займатися перевіркою фінансів — справою, яка вимагає значних зусиль з її боку, настільки необхідних для блага обителі.

Зітхнувши, Верна почала вивчати звіт з видатками на стайні: овес і сіно, упряж, заміна підков, ремонт денника, рознесеного вщент жеребцем, а також лагодження стіни, розбитої кіньми, які злякалися чогось серед ночі.

Доведеться серйозно поговорити з конюхами, щоб трохи краще виховували своїх вихованців. Вмочивши перо в чорнило, Верна знову зітхнула і поставила внизу листа свій підпис.

У двері неголосно постукали. Верна взяла наступний папір — довжелезний звіт від м'ясника — і почала повільно переглядати цифри. Вона й гадки не мала, як дорого обходиться утримання Палацу пророків.

Стук повторився. Напевно, це сестра Дульче або Феба з черговою стосом паперів. Верна ще жодного разу не встигла підписати документи до того, як принесуть нові. І як тільки аббатиса Аннеліна примудрялася з усім цим боротися? А може, це сестра Леома бажає розповісти про чергові заворушення, які спричинив за собою який-небудь недостатньо добре продуманий наказ аббатиси або просто необережно кинуте зауваження. Краще за все не відкривати — тоді той, хто стукає, вирішить, що вона зайнята, і піде.

Окрім своєї старої подруги Феби, Верна взяла собі в помічниці сестру Дульче — не стільки через її досвід, скільки заради того, щоб вона частіше була на виду. З тієї ж причини були призначені на посаду «довірених радників» сестри Філіпа і Леома. Верна нікому з них не довіряла, хоча і змушена була визнати, що вони показали себе слушними порадами і завжди в першу чергу думали про інтереси Палацу і аббатиси. Верну, треба сказати, сильно засмучувало, що вона не може знайти жодної вади в порадах, які вони давали.

Стук пролунав знову — ввічливий, але наполегливий.

— Так? В чому справа?

Двері прочинилися, і з'явилася кучерява голова Уоррена. За ним Верна побачила сестру Дульче, яка, витягнувши шию, намагалася розгледіти, чи далеко аббатиса просунулася з документацією. Не звертаючи уваги на незадоволений погляд Верни, Уоррен спокійно увійшов до кабінету.

Під час сутички між попередницею Верни і сестрами Тьми кабінет грунтовно постраждав. Його відновили якомога швидше, щоб нова аббатиса не відчувала незручностей, і Верна точно знала, в яку суму обійшовся ремонт.

Вона сама підписувала рахунок.

Уоррен сперся на горіховий стіл і глянув Верні в очі.

— Добрий вечір, Верна. Я бачу, ти вся в роботі. Важливі справи, смію припустити, раз ти засиділася так пізно?

Губи Верни стиснулися в смужку. Але перш ніж вона встигла вибухнути гнівною тирадою, сестра Дульче, скориставшись можливістю, просунула голову в двері.

— Я щойно закінчила обробку сьогоднішніх доповідей, аббатиса. Чи не бажаєте отримати їх зараз? З попередніми ви, мабуть, уже закінчуєте?

Верна з мерзенною усмішечкою ткнула пальцем в гору паперів на столі. Сестра Дульче ледве помітно здригнулась. Її проникливі очі пробігли по кімнаті, на мить затримавшись на Уоррені. Потім вона пройшла в кабінет і пригладила сиве волосся жестом, що означав покірність долі.

— Можу я чимось допомогти, аббатиса?

Верна розвела руки над столом. — Так, сестра, ще як можете! У цій справі ваш досвід буде просто незамінний. — Верна простягнула їй один з документів. — Я хочу, щоб ви негайно вирушили на конюшню. У нас там виникли неприємності, і джерело їх оповите таємницею.

Сестра Дульче розцвіла.

— Неприємності, аббатиса?

— Так. Схоже, пропало кілька коней. Сестра Дульче, трохи нахилившись, знизила голос і промовила у властивій їй поблажливій манері:

— Якщо я правильно пригадую доповідь, про яку ви говорите, аббатиса, коні вночі злякалися чогось і втекли. Нічого страшного, скоро вони самі повернуться.

— Так, звичайно, сестра. Але все ж я хочу, щоб майстер Фінч пояснив, яким чином коні примудрилися зламати стіну і чому вони до цих пір не знайдені.

— Прошу вибачення, аббатиса? — Верна підняла брову в глузливому подиві.

— Адже ми живемо на острові, чи не так? Куди вони могли зникнути з нього?

Варта на мосту не бачила їх. У всякому разі, у мене немає доповіді про цю подію. В цю пору року рибалки від зорі до зорі ловлять рибу, і тим не менше ніхто з них не бачив перепливаючих річку коней. То де ж вони?

— Ну, не знаю… Можливо… — Верна холодно посміхнулася:

— Можливо, майстер Фінч раніше продав їх, а нам сказав, що вони втекли, щоб приховати крадіжку? Сестра Дульче випросталась.

— Аббатиса, ви, звичайно ж, не хочете звинуватити… — Верна схопилася, грюкнувши долонею по столу.

— Упряжі теж немає. Вона що, теж втекла вночі? Або коні самі себе загнуздали, перед тим як пробігтися?

Сестра Дульче зблідла.

— Я… Ну, я… Я піду перевірю…

— Ви негайно підете на конюшню і скажете майстру Фінчу, що, якщо коні не будуть знайдені до наступної перевірки, їх вартість, як і вартість упряжі, буде вирахувано з його платні!

Сестра Дульче квапливо вклонилася і вилетіла з кабінету. Коли двері за нею зачинилися, Уоррен посміхнувся:

— Схоже, ти цілком втягнулася в роботу, Верна!

— Уоррен, хоч ти мене не чіпай!

Уоррен відразу перестав посміхатися.

— Верна, заспокойся. Це всього лише коні. Фінч їх відшукає. Не варто через це плакати.

Верна здивовано моргнула. Торкнувшись пальцями щік, вона відчула, що вони дійсно вологі.

— Вибач, Уоррен. Не знаю, що зі мною діється. Напевно, я просто втомилася.

— Верна, не можна так засмучуватися через якісь купи папірців.

— Ти тільки поглянь, Уоррен! — Вона вихопила зі стосу доповідей першу, яка потрапила під руку. — Аббатиса, яка підтверджує підписом вартість вивезення гною! Ти хоч маєш поняття, скільки гною виробляють ці чортові коні?! І скільки вони жеруть, щоб видати цей гній?

— Чесно кажучи, ні. Повинен визнати, що… Верна вхопила наступну доповідь.

— Масло…

— Масло? — Перепитав Уоррен.

— Так, масло. — Верна пробігла очима документ. — Воно згіркло, і нам потрібно купити десять фургонів масла, щоб поповнити запаси. А я повинна розглянути це питання і вирішити, чи будемо ми платити ціну, яку призначив торговець, чи пошукаємо іншого.

— Ймовірно, це дійсно важливо… — З сумнівом промовив Уоррен.

Верна взяла третю доповідь.

— Покрівельники. Покрівельники і теслі лагодять дах в обідньому залі. І перекриття. Вдарила блискавка, Уоррен, ти розумієш? Вони кажуть, що тепер мало не половину даху потрібно знімати і міняти. Десять чоловік будуть працювати два тижні, і мені потрібно вирішити, чи підходящий зараз для цього час, і завізувати суму, яку їм заплатять.

— Ну, раз люди працюють, вони мають право отримувати за це гроші, хіба не так?

Верна потерла пальцем важкий золотий перстень.

— Я сподівалася, ставши аббатисою, багато що змінити в Палаці. Ми, сестри Світла, часом помиляємося, вважаючи, що виконуємо волю Творця. Але ці папери — це все, чим я займаюся, Уоррен. Подивися на них. Я читаю їх вдень і вночі, поки в очах не починає рябіти.

— Напевно, це все-таки важливо, Верна, — повторив Уоррен.

— Важливо? — З перебільшеною акуратністю вона витягла з купи ще один документ. — Подивимося, що тут… Схоже, двоє наших «молодих людей» напилися і влаштували пожежу в готелі… вогонь поширився… завдано значної шкоди… власники хочуть, щоб Палац компенсував збитки. — Вона відклала папір в сторону. — З цими двома доведеться провести серйозну і тривалу бесіду.

— Ось бачиш, Верна… — Почав Уоррен, але вона його перебила:

— А тут у нас що? Рахунок від швачки. За сукні для послушниць. — Верна взяла наступний. — А це? Сіль. Трьох найменувань.

— Але, Верна…

Не давши Уоррену і слова сказати, Верна вивудила ще один.

— Ну а тут? — Верна зі знущальною серйозністю насупила брови. — Копання могил.

— Що?

— Два могильники. Хочуть отримати гроші за свою роботу. — Вона пробігла очима документ. — І мушу зауважити, вони досить високо оцінюють свою майстерність.

— Послухай, Верна, мені здається, ти тут надто засиділася. Тобі потрібно подихати свіжим повітрям. Як ти на це дивишся?

— Прогулятися? Уоррен, у мене немає часу…

— Аббатиса, ви занадто довго сидите на одному місці. Вам необхідний моціон.

— Уоррен багатозначно показав очима на двері. — Так як щодо прогулянки?

Верна теж глянула на двері. Якщо сестра Дульче відправилася виконувати її доручення, то в приймальні зараз тільки сестра Феба. А Феба — подруга… Але Верна тут же нагадала собі, що вірити не можна нікому.

— Ну… Добре, гадаю, невелика прогулянка мені не зашкодить.

Уоррен, обійшовши стіл, взяв її за руку і допоміг піднятися.

— От і прекрасно. Пішли? — Вирвавши руку, Верна обдарувала його убивчим поглядом. Вона зціпила зуби, але майже проспівала:

— О так, чому б і ні? Почувши звук дверей, сестра Феба, поспішно схопившись, схилилася в поклоні.

— Аббатиса… Вам що-небудь потрібно? Може, трохи супу? Або чай?

— Феба, я тобі сотню разів говорила: не треба кланятися всякий раз, як ти мене бачиш! Феба вклонилася знову:

— Так, аббатиса. — Її кругле личко спалахнуло. — Я хотіла сказати… Вибачте, аббатиса. Пробачте мені.

Верна, зітхнувши, зібрала рештки терпіння.

— Сестра Феба, ми знаємо один одного ще з часів послушництва. Скільки разів нас з тобою відправляли на кухню скребти котли за… — Верна глянула на Уоррена. — Ну, не пам'ятаю вже за що, але, одним словом, ми з тобою — старі друзі. Будь ласка, постарайся про це не забувати, добре?

Феба несміливо усміхнулася:

— Звичайно… Верна. — Вона трохи здригнулася, називаючи аббатису по імені, і почервоніла ще більше.

Ледве вони вийшли в коридор, Уоррен відразу ж поцікавився, за що подруг відправляли чистити котли.

— Не пам'ятаю! — Гаркнула Верна, оглядаючи порожній коридор. — Ну і навіщо ти мене витягнув з кабінету?

— Просто, щоб ти прогулялася, — знизав плечима Уоррен. Він, в свою чергу, теж уважно оглянув коридор, потім багатозначно подивився на Верну. — Я подумав, що, можливо, аббатисі захочеться відвідати сестру Симону.

Верна спіткнулася на рівному місці. Сестра Симона ось уже кілька тижнів була не в собі — їй снилися кошмари, і її тримали в захищеній кімнаті, щоб вона не могла заподіяти шкоду ні собі, ні комусь іще.

Уоррен, нахилившись до Верне, прошепотів:

— Я до неї вже заходив.

— Чому?

Уоррен вказав пальцем вниз. Підвали. Він мав на увазі бібліотеку. Верна насупилася:

— І як справи у бідної Сімони? На перетині коридорів Уоррен ще раз озирнувся по сторонах.

— Мене до неї не пустили.

На вулиці лило як з відра. Верна, накинувши на голову шаль, пірнула під дощ, намагаючись ступати по каменях. У світлі, що лилося з вікон, блищали величезні калюжі. Стражники, що охороняли покої аббатиси, шанобливо схилилися, коли Верна з Уорреном пробігли мимо, поспішаючи опинитися під дахом.

Добігши до укриття Верна струсила з шалі краплі дощу і закутала плечі.

Балахон же Уоррена промок наскрізь. Перехід, в якому вони опинилися, було утворено виноградними лозами, але, оскільки вітру не було, тут було досить сухо. Верна вдивилася в темряву, але не побачила нічого підозрілого. До наступної будівлі — лікарні — було досить далеко.

Верна села на кам'яну лаву. Уоррен був готовий рушити далі, але, подумавши, присів з нею поруч. Верна дихала на повні груди, насолоджуючись запахом дощу і вологої землі. Вона не звикла довго сидіти в чотирьох стінах. Вона любила простір, м'яка земля була їй зручною постіллю, а дерева і поля відмінним кабінетом, але це життя для неї закінчилася. Під вікнами аббатиси був розбитий чудовий сад, а в неї до цих пір не знайшлося часу хоча б поглянути на нього.

Здалеку долітав барабанний бій — наче мірна хода року.

— Я торкнувся свого Хань, — порушив нарешті мовчання Уоррен. — І не відчуваю сторонніх поблизу.

— А ти можеш відчути присутність того, хто володіє магією Збитку? — Шепнула Верна. Уоррен вдивився в темряву.

— Про це я не подумав.

— Так у чому справа, Уоррен?

— Ти думаєш, ми одні?

— Звідки я знаю!

Уоррен знову озирнувся і судорожно ковтнув.

— Я, бач, останнім часом досить багато читав. — Він знову махнув рукою в бік бібліотеки. — І подумав, що нам варто відвідати сестру Симону.

— Ти вже говорив. Але до сих пір не пояснив, навіщо це потрібно.

— У тому, що я прочитав, дещо говорилося про сни, — пояснив Уоррен.

Верна спробувала зазирнути йому в очі, але в темряві могла розрізнити лише його силует.

— Сімоні сняться сни, — промовила вона, відчуваючи, як тремтить від холоду Уоррен. Принаймні Верна сподівалася, що від холоду. Раптово, сама не встигнувши зміркувати, що робить, вона обняла його і поклала голову до себе на плече.

— Верна, — видихнув він, — Мені так самотньо! Я боюся перемовитися з ким-небудь хоч словом. Мені весь час здається, що за мною стежать. Кожен день я чекаю, що почнуться розпитування, що це я вивчаю і за чиїм розпорядженням. Тебе за останні три дні я бачив лише раз, а більше мені нема з ким поговорити.

Вона погладила його по волоссю.

— Знаю, Уоррен. Мені теж хотілося з тобою поговорити, але я була дуже зайнята. Стільки роботи!

— Може, вони завалюють тебе роботою, щоб ти не плуталася у них під ногами, поки вони… займаються своїми справами.

Верна похитала головою:

— Все може бути. Мені ж теж страшно, Уоррен. Я весь час боюся зробити помилку або, навпаки, не зробити того, що необхідно. Адже розплачуватися доведеться всім. Я боюся сказати «ні» Леомі, Філіппе, Дульче і Марені, коли вони мені щось радять. Якщо вони на нашому боці, значить, я повинна до них прислухатися. А якщо ні… Але, у всякому разі, поки робота, якою вони мені радять займатися, начебто не повинна принести великої шкоди. Чому може нашкодити читання звітів?

— Хіба що відвернути тебе від чогось важливого. Верна знову погладила Уоррена по волоссю і легенько відсторонила його від себе.

— Знаю. Я постараюся якомога частіше ходити тобою на «прогулянки». Свіже повітря піде мені на користь.

Уоррен стиснув її долоню.

— Я радий цьому, Верна. — Піднявшись, він відправив балахон. — Ну, пішли, подивимося, як поживає сестра Симона.

Лікарня була однією із самих маленьких будівель на острові Халзбанд. Звичайні хвороби і рани сестри вміли лікувати за допомогою Хань, а хвороби, що не піддавалися їх лікуванню, як правило, закінчувалися швидкої смертю хворого. Тому мешканцями лікарні були головним чином кілька одиноких людей похилого віку з числа палацових слуг, за якими нікому було більше доглядати. І там же тримали божевільних.

Від дару було небагато користі в лікуванні душевних захворювань.

Біля входу Верна за допомогою Хань запалила лампу і прихопила її з собою. Вони рушили по темному коридору туди, де, за словами Уоррена, містилася сестра Симона. Дійшовши до кінця коридору, вони пройшли через три щити, захищені цілою павутиною різних заклинань. Ці щити, втім, не представляли особливої перешкоди для володіючого даром, навіть якщо він божевільний, тому четверті двері були залізні, з масивним засувом, який не можна було відкрити зсередини навіть за допомогою магії. Його встановлювали кілька сестер — і всі володіли значною силою.

При появі Верни з Уорреном двоє стражників витягнулися по стійці «струнко» і вклонилися, але від дверей не відійшли. Уоррен чемно привітався і жестом наказав їм відкрити засув.

— Вибач, синку, але сюди нікому не можна. — Верна, блиснувши очима, відштовхнула Уоррена.

— Це правда, «синок»? — Запитала вона вартового. Той кивнув. — І хто ж так розпорядився?

— Мій командир, сестра. Не знаю, хто наказав йому, але, безсумнівно, хтось із високопоставлених сестер.

Вона сунула йому під ніс золотий перстень.

— Більше високопоставлена, ніж я? Очі стражника стали круглими.

— Ні, аббатиса. Звичайно, ні! Вибачте, я вас не впізнав.

— Скільки людей за дверима? Гуркіт відсування засуву луною рознісся по коридору.

— Тільки хвора сестра, аббатиса.

— Хтось із сестер доглядає за нею?

— Ні. Вони ідуть геть на ніч. Опинившись по той бік металевих дверей, коли охорона не могла його почути, Уоррен хмикнув.

— Нарешті ти знайшла хоч якесь застосування цьому персню!

Раптово Верна зупинилася.

— Уоррен, а як, по-твоєму, він міг опинитися на тому постаменті після похорону? Уоррен перестав посміхатися.

— Ну, дай-но подумати… — Він помовчав, а потім негативно похитав головою. — Не знаю. А ти що думаєш?

Верна знизала плечима.

— Він був захищений світлом. Мало хто здатний сплести світловий кокон. Якщо, як ти кажеш, аббатиса Аннеліна не довіряла нікому, крім мене, кого ж вона могла попросити покласти туди перстень і сплести навколо нього кокон?

— Уявлення не маю. — Уоррен обсмикнув намоклий балахон. — Може, вона сама сплела цей кокон?

— З похоронного багаття? — Вигнула брову Верна.

— Та ні, я маю на увазі, що вона могла сплести кокон, а хтось потім просто встановив його там. Ну, як сестри накладають заклинання на паличку, щоб прислуга потім запалювала нею свічки, не капаючи воском на підлогу і килими.

Верна підняла лампу вище, щоб бачити його очі.

— Який ти догадливий!

Уоррен посміхнувся, але потім знову став серйозним.

— Але залишається відкритим питання: хто це зробив. Верна опустила лампу.

— Може, хтось із обслуги, кому вона довіряла. Хтось, хто не володіє даром, щоб вона не турбувалася, що… — Верна озирнулася на порожній темний коридор. — Ну, ти розумієш, про що я. Уоррен кивнув, і вони пішли далі. — Я постараюся це з'ясувати.

З-під дверей кімнати, де містилася сестра Симона, вискакували тихі блискавки. Чарівний щит раз у раз потріскував, нейтралізуючи впливаючу на нього магію. Сестра Симона явно намагалася його зламати.

Оскільки сестра Симона була не в собі, цього слід було очікувати. Дивно було, що їй це не вдається. Верна бачила, що встановлений перед дверима щит один з найпростіших, з його допомогою зазвичай замикають юних пустунів, які ще нічого не тямлять в магії.

Верна торкнулася свого Хань і пройшла крізь щит. Уоррен пройшов слідом. Верна постукала в двері, і блискавки, вискакуючі з-під дверей, миттєво зникли.

— Симона? Це Верна Совентрін. Ти ж пам'ятаєш мене, люба? Можу я увійти?

Мовчання. Верна повернула ручку і ввійшла, тримаючи лампу перед собою. В кімнаті не було нічого, крім підноса із глечиком, хлібом і фруктами, тонкого матраца і нічного горщика. У кутку тулилася замурзана жінка маленького зросту.

— Залиш мене, демон! — Заверещала вона.

— Симона, все добре. Це всього лише я. Верна, і мій друг Уоррен. Не бійся!

Симона мружилась і кліпала від яскравого світла, тому Верна прибрала лампу за спину, щоб не зліпити їй очі.

Симона придивилася до неї.

— Верна?

— Ну так, я ж сказала.

Симона кілька разів поцілувала свій перстень, голосно подякувавши Творцеві. Потім вона швидко проповзла по підлозі, вхопила поділ сукні Верни і теж почала цілувати.

— О, дякую тобі, що ти прийшла! — Симона насилу піднялася на ноги. — Поспішай! Ми повинні втікати!

Верна, обнявши Симону за плечі, посадила її на матрац і обережно прибрала їй з чола пасмо брудного, поплутаного волосся.

І завмерла.

У Сімони на шиї блищав нашийник. Так ось чому вона не могла зламати щит!

Ніколи ще Верна не бачила Рада-Хань на сестрі Світла. Їй стало погано. Вона чула, звісно, що і в колишні часи на сестер, що втратили розум, надягали нашийник. Залишати на волі божевільного, який володіє даром, все одно що метнути блискавку в натовп. Його необхідно тримати під контролем. І все ж…

— Симона, тобі ніщо не загрожує. Ти у Палаці, під захистом Творця.

Тобі нічого боятися. Симона розридалася.

— Я повинна тікати. Будь ласка, відпусти мене. Я повинна бігти.

— Але чому, люба?

Симона витерла сльози, розмазуючи по обличчю бруд.

— Він іде.

— Хто?

— Той, з моїх снів. Соноходець.

— Хто він, цей Соноходець? Симона відсахнулася.

— Володар. — Верна вражено помовчала.

— Цей Соноходець — сам Володар? — Симона так відчайдушно закивала, що Верна злякалася, як би вона не звернула собі шию.

— Іноді. А іноді — Творець.

— Що?! — Не втримався Уоррен. — Симона здригнулася.

— Це ти? Ти той самий?

— Я Уоррен, сестра. Учень, і не більше. — Симона провела пальцем по потрісканих губах.

— Тоді тобі теж потрібно втікати. Він іде. Йому потрібні ті, хто володіє даром.

— Він той, що з твоїх снів? — Запитала Верна. Симона знову люто закивала.

— А що він робить у твоїх снах?

— Мучить мене. Ранить. Він… — Вона в розпачі поцілувала своє кільце, шукаючи захисту у Творця. — Він вимагає, щоб я порушила свої обітниці. Велить мені робити різні речі… Він демон! Іноді він прикидається Творцем, щоб мене обдурити, але я знаю, що це він! Знаю. Він демон!

Верна обняла її.

— Це тільки кошмари, Симона. Всього лише сон. Постарайся це зрозуміти.

Симона відчайдушно замотала головою:

— Ні! Це сон, але це не сон! Він іде! Ми повинні втікати!

Верна співчутливо посміхнулася:

— Чому ти так думаєш?

— Він сам мені сказав. Він іде.

— Хіба ти не розумієш, люба? Це відбувається тільки у сні, а коли ти не спиш, нічого немає. Це не справжнє.

— Сни справжні. І коли я не сплю, я теж знаю, що він іде.

— Зараз ти не спиш. Зараз ти теж впевнена, що знаєш? — Симона кивнула. — Але звідки тобі це відомо? Адже коли ти не спиш, він не приходить до тебе і не говорить з тобою. Як же ти можеш знати, що він йде?

— Я чую його попередження. — Погляд Сімони перебігав з Уоррена на Верну і назад. — Я не божевільна. Ні. Хіба ви не чуєте барабани?

— Так, сестра, чуємо, — посміхнувся Уоррен. — Але вони не мають відношення до твоїх снів. Цей барабанний бій всього лише сповіщає про прийдешнє прибуття імператора.

Симона знову потеребила губу.

— Імператора?

— Ну так, — сказав Уоррен. — Імператора Старого світу. Він прибуває сюди з візитом, тільки і всього. Ось що означає цей барабанний бій.

Симона заклопотано зрушила брови:

— Імператор?

— Так, — підтвердив Уоррен. — Імператор Джеган.

З гучним криком Симона відскочила в кут. Вона кричала так, наче з неї здирають шкіру, і відчайдушно розмахувала руками. Верна підбігла до неї, намагаючись утримати її руки і заспокоїти.

— Симона, з нами ти в безпеці. Ну, скажи, що трапилося?

— Це він! — Повторювала Симона. — Джеган! Це ім'я Соноходця! Відпусти мене!

Будь ласка, дай мені піти, поки він не прийшов!

Симона вирвалася і почала кидатися по кімнаті, розкидаючи на всі боки блискавки. Вони зривали фарбу зі стін, як величезні блискучі кігті. Верна з Уорреном спробували спіймати її, заспокоїти — але марно. Не знайшовши вихід з кімнати, Симона почала битися головою об стіну. Здавалося, у цієї крихітної жінки сила десятьох величезних чоловіків.

В кінці кінців з величезною неохотою Верна змушена була вдатися до Рада-Хань.

Коли їм вдалося нарешті заспокоїти Симону, Уоррен залікував їй розбитий лоб.

Верна пригадала закляття, яке зазвичай накладали на щойно прибулих до Палацу хлопчиків, якщо їм снилися кошмари далеко від рідного дому. Стиснувши в руках Рада-Хань, Верна наклала його на Симону. Дихання її сповільнилося, і вона заснула глибоким сном. Будемо сподіватися, без сновидінь, подумала Верна.

Коли вони вийшли і закрили за собою двері, Верна знесилено притулилася до стіни.

— Ти з'ясував те, що хотів? Уоррен судорожно ковтнув.

— Боюся, що так.

Верна чекала іншої відповіді, але Уоррен явно не мав наміру додавати щось ще.

— Ну?

— Одним словом, я не впевнений, що сестра Симона втратила розум. У всякому разі, не в звичайному сенсі цього слова. — Він потеребив вишивку на рукаві. Мені потрібно ще дещо прочитати. Може, це все нісенітниця. У книгах, знаєш, все дуже складно. Я розповім тобі, якщо щось знайду.

Цілуючи кільце, Верна відчула губами незвичний контур персня аббатиси.

— О Творець, — заблагала вона вголос, — захисти цього дурного молодого чоловіка від біди, щоб я своїми руками могла його придушити!

Уоррен закотив очі.

— Послухай, Верна…

— Аббатиса, — поправила вона. Уоррен зітхнув і знехотя кивнув:

— Добре, я розповім тобі, тільки врахуй, що мова йде про дуже стару і дуже неясну розвилку. У пророцтвах взагалі повно помилкових розвилок — а це до того ж давнє і рідко зустрічається. Одне лише це вже робить його ненадійним, не рахуючи всього іншого. Книга битком набита нісенітницями і протиріччями, а щоб перевірити їх, потрібні місяці роботи. Деякі зв'язки мають потрійні розгалуження! Відстеження назад будь-якого розгалуження подвоює кількість помилкових ліній, а якщо воно ще й потрійне, то кількість загадок зростає в геометричній прогресії, тому що…

Верна поклала руку йому на плече, і він замовк.

— Уоррен, не треба мені пояснювати. Я все це знаю. Уоррен струсив з плеча її руку.

— Ну так, звичайно. Я забув, що ти була старанною ученицею. Прости. Я просто захопився.

— Гаразд, Уоррен. Так чому, по-твоєму, Симона не втратила розум в звичайному сенсі цього слова?

— Через «Соноходця». У двох старовинних книгах кілька разів згадується «Соноходець». Книги в поганому стані, дуже старі. Але найбільше мене турбує не це. Я боюся, що насправді про нього писали набагато частіше — просто збереглися лише ці два манускрипти. Від тих часів їх до нас взагалі дійшло мало.

— Наскільки вони стародавні?

— Їм більше трьох тисяч років. Верна вигнула брову.

— Пора великої війни? — Уоррен кивком підтвердив. — І що ж там сказано про Соноходця?

— Дуже важко зрозуміти. Коли про нього згадується, то скоріше не як про людину, а як про зброю.

— Зброя? Що це означає?

— Не знаю. Але судячи з контексту, це не те щоб предмет, а швидше щось таке, що може бути і людиною.

— Може, як це часто буває, мова йде про якогось майстра своєї справи?

Хорошого зброяра теж нерідко називають зброєю — на знак поваги.

Уоррен підняв палець:

— Ось воно! Ти дала дуже близький опис, Верна.

— І що ж ця зброя робить? Уоррен зітхнув:

— Не знаю. Але знаю, що Соноходці мають якесь відношення до Башт смерті.

— Ти хочеш сказати, що Соноходці побудували ці вежі?

Уоррен нахилився до Верни впритул.

— Ні. Я думаю, башти побудували, щоб зупинити їх.

Верна насторожилася.

— Річард знищив вежі, — промовила вона, не усвідомлюючи, що говорить вголос. — Що там ще сказано? — Запитала вона Уоррена.

— Поки це все, що мені відомо. І навіть те, про що я тобі розповів, здебільшого суперечливе. Минуло три тисячі років. Це можуть бути просто казки, а не реальність.

Верна скосила очі на двері у себе за спиною.

— Те, що я там побачила, мені здалося цілком реальним.

— Мені теж, — скривився Уоррен.

— І все ж — що ти мав на увазі, кажучи, що вона не божевільна в звичайному сенсі цього слова?

— Я не думаю, що сестра Симона бачить сни, властиві божевільним, або вигадує. Я вважаю, що якась подія дійсно відбулася, і саме тому вона знаходиться в такому стані. У книгах є натяк на те, що цей «зброяр» впливає на людину так, що та стає нездатною відрізнити сон від яві. Мозок не може повністю позбутися кошмару або, навпаки, відключитися від навколишнього світу, коли людина спить.

— На мій погляд, якщо людина не може відрізнити реальне від фантазії, це звичайне божевілля.

Уоррен підняв руку. На долоні спалахнуло полум'я.

— А що таке реальність? Я уявив вогонь, і мій «сон» втілився в життя. Мій розум створив це полум'я.

Верна, мнучи пасмо волосся, почала міркувати вголос:

— Подібно завісі, що відокремлює світ живих від світу мертвих, в нашому мозку існує бар'єр, який розділяє реальність і уяву. За допомогою волі ми контролюємо те, що є для нас реальністю.

Раптом вона різко підняла голову.

— О Творець, адже саме цей бар'єр не дозволяє нам користатися Хань, коли ми спимо! Якби його не існувало, людина не могла б контролювати свій Хань уві сні.

Уоррен кивнув:

— Коли ми тримаємо наш Хань під контролем, наша уява може втілитися в реальність. А уяву, коли ми не спимо, контролює розум. — Він нахилився до Верни, його блакитні очі загорілися. — А в сні цих обмежень немає. У них Соноходець здатний змінювати реальність. А ті що володіють даром цілком можуть втілити в життя його вказівки.

— Справді, зброя, — прошепотіла Верна. Потягнувши Уоррена за руку, вона кинулася до виходу. Якою б не була лякаюча невідомість, коли поруч друг, якось спокійніше. В голові у неї зароїлися питання і сумніви. Але тепер вона аббатиса, і саме їй належить знайти відповіді, перш ніж почнуться якісь неприємності.

— А хто, до речі, помер? — Запитав раптом Уоррен.

— Аббатиса і Натан, — машинально відповіла Верна, оскільки думки її витали зовсім в іншій області.

— Ні, їх поховали, як і годиться. Я мав на увазі, хто ще?

Верна зупинилася.

— Крім аббатиси і Натана? Ніхто. У нас досить давно ніхто не вмирав.

В синіх очах чародія відбилося світло лампи.

— Тоді навіщо знадобилися послуги могильників?

19

Річард зістрибнув з коня і кинув поводи підбіглому солдату. Слідом за ним у двір галопом влетів кінний загін з двох сотень людей. Річард поплескав по шиї розпаленого скакуна, а Докас з Іганом тим часом злізли зі своїх коней. Пара від дихання людей і тварин піднімалася в морозному повітрі. Солдати були збентежені і в розгубленості мовчали. Річарда переповнював гнів.

Стягнувши товсту рукавичку, він почухав чотириденну щетину на підборідді і позіхнув. Він втомився і був голодний. Але головним чином він був виключно злий.

Слідопити, яких він узяв з собою, знали свою справу відмінно. Генерал Райбах запевняв, що це найкращі його розвідники — але як би хороші вони не були, майстерність їх виявилося недостатньо високою. Річард і сам був досвідченим слідопитом, але хуртовина сильно ускладнила справу, і врешті-решт довелося повернутися ні з чим.

Взагалі-то в переслідуванні не було особливої необхідності, просто Річард відчував, що його обвели навколо пальця. Йому було кинуто виклик, і він з ним не впорався. Ні в якому разі не можна було довіряти цьому Брогану. Ну чому він завжди вірить, що людей можна переконати розумними доводами? Чому кожного разу вважає, що вони в душі всі хороші і якщо дати їм можливість, це неодмінно проявиться?

По дорозі до палацу Річард попросив Докаса з Ігана знайти генерала Райбаха.

Він підозрював, що за час його відсутності сталася ще якась неприємність. Похмурий замок Чарівника дивився на нього зі схилу гори, як темний велетень з холодним сніговим плащем на гранітних плечах.

На кухні метушилася пані Сандерхолт. Річард поцікавився, чи не знайдеться щось поїсти для нього і двох його охоронців. Сухарі, залишки супу — все одно що. Пані Сандерхолт, зауваживши, що він засмучений, підбадьорливо стиснула йому плече і попросила почекати, поки вона щось швиденько зміркує.

Річард влаштувався в невеликому зальчику неподалік від кухні і став чекати повернення Докаса з Іганом.

З-за рогу з'явилася Бердіна і зупинилася перед ним. На ній був її червоний наряд.

— І де це вас носило? — Запитала вона крижаним тоном.

— Ловив привиди в горах. Хіба Кара з Раїною не сказали тобі, куди я поїхав?

— Ви мені не сказали. — Холодні сині очі в упор дивилися на Річарда. — Ось що важливо. Ви більше нікуди не поїдете, попередньо не повідомивши про це мене. Ясно?

У Річарда по спині пробіг холодок. Це говорила не Бердіна, звичайна жінка, а пані Берліна, Морд-Сіт. І це був навіть не наказ — це був майже ультиматум.

Річард подумки осмикнув себе. Він просто втомився, а Бердіна всього лише турбується про Магістра Рала. У нього всього лише розігралася уява.

Мабуть, вона перелякалася, коли, прокинувшись, виявила, що його немає. У Бердіни своєрідне почуття гумору. Напевно, з її точки зору це вдалий жарт. Річард змусив себе широко посміхнутися і спробував її заспокоїти.

— Бердіна, ти ж знаєш, що подобаєшся мені більше за всіх. Я весь час думав тільки про твої блакитні очі.

Річард ступив до дверей. В руці Бердіни миттєво з'явився ейдж. Вона перегородила Річарду шлях, і ніколи ще він не бачив у неї такого суворого виразу обличчя.

— Я задала питання. Я чекаю відповіді. Не примушуй мене питати двічі.

Цього разу її тон не мав виправдання. Ейдж стирчав у Річарда перед обличчям, і це був не випадковий жест. Річард вперше побачив Берліну такою, якою бачили цю Морд-Сіт її жертви. І йому це дуже не подобалося. Жоден з бранців МордСіт не вмирав легкою смертю. І ні один, окрім Річарда, не вижив.

Він побачив її такою, яка вона є — Морд-Сіт, що не знає жалю, — і подумав, що даремно так довірився цим жінкам.

Але замість переляку його тіло пронизала гаряча хвиля гніву. Розуміючи, що в такому стані він може зробити вчинок, в якому потім буде каятися, Річард постарався оволодіти собою. Але гнів як і раніше застилав йому погляд.

— Бердіна, я дізнався про втечу Брогана і повинен був мчати за ним, якщо не хотів упустити примарний шанс його зловити. Я попередив Кару і Раїну і за їх наполяганням прихопив з собою Ігана з Докасом. Ти спала, і я не бачив необхідності тебе будити.

Бердіна не рушила з місця.

— Ти був потрібен тут. У нас багато слідопитів і солдатів. Але тільки один вождь. — Ейдж піднявся і завмер у нього перед очима. — Не розчаровуй мене ще більше.

Річарду потрібна вся його воля, щоб не схопити її за руку і не звернути їй шию. Берліна прибрала ейдж і пішла геть.

У маленькій кімнаті, облицьованій темними панелями, Річард жбурнув на підлогу підбиту хутром накидку. Як він міг бути таким наївним?! Це просто-напросто змії, а він пригрів їх у себе на грудях! Навколо одні чужинці. Ні, не чужинці. Він чудово знає, що собою являють Морд-Сіт, і він бачив жорстокість д'харіанських воїнів. І все ж, як останній дурень, повірив, що вони стануть іншими, якщо їм дати таку можливість.

У каміні весело потріскували дрова. Спершись рукою на раму, Річард втупився за вікно. На віддалі виднівся замок Чарівника. Річарду дуже не вистачало Гратча. І Келен. Добрі духи, як йому хочеться обійняти її!

Може, йому кинути цю затію? В Оленячому лісі є такі місця, де їх з Келен ніхто ніколи не знайде. Вони можуть просто зникнути, а світ нехай виплутується сам. Чому він повинен за всіх турбуватися?

Зедд, ти потрібен мені. Ти і твоя допомога.

Річард почув легкий скрип і, озирнувшись, побачив у дверях Кару. За спиною у неї стояла Раїна. На обох було коричневе шкіряне обмундирування, і обидві вони посміхалися. Річарду було не до веселощів.

— Магістр Рал, ми раді бачити вашу симпатичну спину в цілості й схоронності. — Хіхікнувши, Кара перекинула довге світле волосся через плече. Ви нудьгували без нас? Сподіваюся, ви не…

— Геть.

Посмішка Кари зів'яла.

— Що?

Річард різко повернувся:

— Я сказав, геть! Чи ви теж прийшли погрожувати мені ейджами? Я зараз не розташований бачити фізіономії Морд-Сіт! Геть звідси!

Кара судорожно сковтнула.

— Ми будемо поруч, якщо знадобиться, — насилу вичавила вона. У неї був такий вигляд, наче він її вдарив. Вона розвернулася і зникла, прихопивши з собою Раїну, а Річард сів на м'який стілець, оббитий шкірою, який стояв біля низенького столика з гнутими ніжками. Від каміна йшов кислуватий димок, який говорив про те, що горять дубові поліна. У таку холодну ніч вони самі підходящі. Річард відсунув лампу до стінки, на якій висіли невеликі розміром пейзажі. Найбільший з них був ледь з долоню, але тим не менш якимось чином примудрявся створити враження широких просторів. Шкода, подумав Річард, що життя не таке просте, як на цих ідилічних картинках.

Поява генерала Райбаха в супроводі Докаса з Іганом відволікла Річарда від його думок.

Генерал вдарив кулаком в груди.

— Радий бачити, що ви благополучно повернулися, Магістр Рал. Вдало з'їздили?

Річард похитав головою.

— Люди, яких ви мені дали, дійсно майстри своєї справи, але в таку погоду… Вони поїхали по вулиці глашатаїв до центру міста, але простежити подальший напрямок виявилося неможливо. Найімовірніше, на північний схід, до Нікобара. Ми об'їхали місто по периметру, але так і не знайшли їх слідів.

Генерал задумливо хмикнув.

— Ми допитали тих, хто залишився в палаці. Ніхто не знає, куди попрямував Броган.

— Можливо, вони брешуть. Райбах потер шрам на щоці.

— Повірте мені на слово, Магістр Рал, вони дійсно не знають.

Річард вважав за краще утриматися від з'ясувань, звідки у генерала така впевненість.

— За деякими ознаками нам вдалося з'ясувати, що втекли всього троє.

Безумовно, сам Броган, його сестра і той офіцер, що був з ними тут.

— Ну, раз так, то швидше за все він просто втік. Мабуть, ви його до смерті налякали, і він вирішив врятувати свою шкуру.

Річард потарабанив пальцями по столу.

— Можливо. Але все ж, спокою ради, мені дуже хотілося б знати, куди він подався. Генерал знизав плечима:

— Пошліть за ним стежити хмару або знайдіть його слід за допомогою магії.

Саме так робив Даркен Рал, коли хотів когось вистежити.

Річард відмінно знав це й сам. З власного досвіду йому було чудово відомо, що таке стежача хмара. Вся ця історія якраз почалася з того, що Даркен Рал наслав на нього цю хмару, вважаючи, що Річард знає, де Книга Зниклих Тіней. Зедд, зрозуміло, позбавив Рала можливості слідкувати за Річардом за допомогою стежачої хмари. Річард відчував магію, коли він це робив, але поняття не мав, як саме вона діє. Ще він бачив, як Зедд використовує якийсь чарівний пил, щоб приховати їх сліди, але не знав, що це за пил.

Однак йому не хотілося підривати віру генерала Райбаха в свого вождя.

Особливо зараз, коли він сам не дуже-то був схильний довіряти своїм союзникам.

— Можна наслати на когось стежачу хмару, але коли все небо затягнуте грозовими хмарами, вона загубиться серед них. До того ж Лунетта, сестра Брогана, чаклунка, вона вміє ховати сліди.

— Прикро, — потеребив бороду генерал. — Втім, я в магії нічого не тямлю. Для цього у нас є ви.

Річард вважав за краще змінити тему:

— А як йдуть ваші справи? Генерал хижо вишкірився:

— У місті немає жодного меча, який не був би нашим. Деяким такий поворот подій не дуже-то припав до смаку, але, коли їм дохідливо пояснили, який перед ними вибір, всі здалися без бою.

Що ж, хоча б це вже непогано.

— І Захисники пастви в палаці Нікобаріса теж?

— Тепер їм доведеться їсти руками. Ми їм не залишили навіть ложок. Річард потер очі.

— Добре. Ви відмінно попрацювали, генерал. А що з мрісвізами? Були ще напади?

— Жодного після тієї кривавої ночі. Все спокійно. Ха! Вперше за багато місяців я спав досить міцно. З тих пір, як ви з'явилися, мені більше не сняться ці кляті сни.

Річард стрепенувся. — Сни? Що ще за сни?

— Ну… — Генерал почухав руду з сивиною голову. — Якось навіть дивно… Я чомусь не можу згадати їх до ладу. Мені постійно снилися ці сни і дуже мене турбували, але з вашою появою вони зникли. Знаєте, як це буває зі снами — з часом вони тьмяніють, і їх забуваєш.

— Уявляю. — Все, що відбувається останнім часом взагалі починало скидатися на сон. Поганий сон. Річард пошкодував, що це дійсно не звичайне сновидіння. Скільки людей ми втратили під час останнього нападу мрісвізів?

— Всього лише три сотні. — Річард потер лоба.

— Не думав, що загиблих так багато. Уявити собі не міг такої кількості.

— Ну, сюди входять і інші. Річард відняв руку від обличчя.

— Інші? Які інші?

— Так ті, — тицьнув пальцем у вікно генерал Райбах. — Ще близько вісімдесяти чоловік по дорозі до замку Чарівника.

Річард обернувся і глянув у вікно. На тлі темного неба вимальовувався силует замку. Невже мрісвізи намагалися проникнути туди? Добрі духи! Якщо це дійсно так, що ж робити? Келен говорила, що замок захищений могутніми заклинаннями, але Річард не знав, чи здатні вони зупинити мрісвізів. Але що їм може знадобитися в замку?

Річард подумки наказав своїй уяві вщухнути. Зедд буде тут через кілька тижнів, а він знає, що робити. Тижнів? Ні, навряд чи. Швидше через місяць, а то і два. Чи є в нього час так довго чекати?

Може, піти туди, глянути? Ні, це теж нерозумно. Замок — осередок могутнього чаклунства, а він нічого не знає про магію, крім того, що часом вона буває дуже небезпечна. Ні до чого наживати собі зайві неприємності. Їх і так предостатньо. І все ж, напевно, доведеться піти. Все краще, ніж чекати.

— Ваша вечеря, — пролунав голос Докаса.

— Що? — Річард повернувся. — А, спасибі! Пані Сандерхолт тримала срібний піднос з мискою паруючого овочевого рагу, хлібом з маслом, яйцями з прянощами, рисом із зеленню і під соусом, баранячими реберцями, грушами зі збитими вершками і кухлем чаю з медом.

Дружньо підморгнувши, вона поставила тацю на стіл.

— З'їж все, Річард, це піде тобі на користь, а потім лягай спати.

Напередодні Річард заснув у кріслі Келен в Залі Ради і так і проспав всю ніч.

— А де?

Пані Сандерхолт знизала плечима:

— Ну, можеш піти… — Вона замовкла, схаменувшись. — Ти можеш влаштуватисяв покоях Матері-сповідниці. Це найкращі покої палацу.

Саме там вони з Келен повинні були провести першу шлюбну ніч.

— Мабуть, цього робити не варто. А де ще я можу переночувати?

Пані Сандерхолт махнула забинтованою рукою. Бинти були відносно свіжими.

— Піднімешся наверх і в самому кінці цього крила звернеш направо. Там розташовані гостьові покої. Оскільки ніяких гостей зараз у палаці немає, ти цілком можеш там влаштуватися.

— А де Морд… Де сплять Кара та її подруги? Скорчивши пику, пані Сандерхолт вказала в протилежному напрямку.

— Я відправила їх туди, де живе прислуга. Вони оселилися втрьох в одній кімнаті.

Що ж, чим далі, тим краще, подумав Річард.

— Ви дуже добрі, пані Сандерхолт. Значить, я займу одну з кімнат для гостей.

Пані Сандерхолт ткнула Докаса ліктем в бік.

— Ну а ви, великі хлопчики, що будете їсти?

— А що у вас є? — Запитав Іган з невластивим йому ентузіазмом.

Пані Сандерхолт підняла брову.

— Чому б вам обом не пройти на кухню і не вибрати самим? — Вона подивилася на Річарда. — Це зовсім поруч. Вам не доведеться надто віддалятися від вашого підопічного.

Річард кинув плащ мрісвіза на спинку стільця і, зачерпнувши ложку гарячого супу, жестом велів охоронцям йти. Генерал Райбах, відсалютувавши, побажав Річарду добраніч. Юнак у відповідь помахав шматочком хліба.

20

Яке щастя залишитися нарешті одному! Річард втомився від людей, готових стрибати по першому його слову. Він як міг намагався заспокоїти солдат, але ті ні на мить не забували, що з ними — Магістр Рал, і раз у раз поглядали на нього, немов боялися, що він ударить їх чарівною блискавкою, якщо вони не зуміють відшукати сліди Брогана. Вони дійсно не зуміли, а коли Річард сказав, що все розуміє, злякалися, здавалося, ще більше. Тільки біля самого палацу вони трохи заспокоїлися, але все одно постійно поглядали на нього, ловлячи кожне слово.

Коли Річард допивав чай, знову увійшла Бердіна. Він хотів наказати їй забратися, але вона оголосила:

— Герцогиня Лумхольц бажає поговорити з Магістром Ралом.

Річард, витягнувши язиком застряглий в зубах шматочок рагу, пильно подивився їй в очі.

— Я не бажаю бачити прохачів.

Бердіна підійшла впритул і зупинилася біля столу.

— Ти приймеш її.

Річард торкнувся пальцями ручки кинджала за поясом.

— Умови капітуляції не підлягають обговоренню.

Упершись кулаками в стіл, Бердіна нахилилася до нього. Очі Морд-Сіт горіли крижаним вогнем.

— Ти її приймеш!

Річарда відчув, що його обличчя заливає краска гніву.

— Я тобі відповів. Іншої відповіді не буде. — Бердіна не рушила з місця.

— Я дала слово, що ти її приймеш. І ти це зробиш. Ти вислухаєш її!

— Єдине, що я вислухаю від представників Кельтона, це беззастережне визнання умов капітуляції!

— Саме це ви і почуєте, — пролунав від дверей мелодійний голос. — Якщо погодитеся мене вислухати. Я прийшла не загрожувати вам, Магістр Рал.

В цьому голосі Річард виразно вловив нотки страху. Вони викликали у нього приплив співчуття.

— Нехай дама увійде. — Він подивився на Бердіну. — А ти іди спати.

Своїм тоном Річард ясно дав їй зрозуміти, що це наказ і він не потерпить непослуху.

Бердіна повернулася до дверей і жестом запросила герцогиню увійти. Річард піднявся їй назустріч. Берліна кинула на нього байдужий погляд і вийшла, але Річард навряд чи це помітив.

— Прошу вас, герцогиня Лумхольц, проходьте.

— Дякую, що погодилися прийняти мене, Магістр Рал.

Кілька миттєвостей Річард мовчав, дивлячись у її виразні карі очі. У герцогині були повні червоні губи, а розкішне волосся кольору воронячого крила обрамляло красиве ніжне обличчя. Річард знав, що в Серединних Землях довжина волосся визначає соціальне становище жінки. Волосся довше, ніж у герцогині, він бачив тільки у королеви і у Матері-сповідниці.

Вражений, він насилу перевів подих і згадав про правила хорошого тону.

— Дозвольте запропонувати вам стілець. У пам'яті Річарда залишилася екстравагантна дамочка з великою кількістю косметики на обличчі, але, мабуть, тоді він не встиг як слід її розглянути. Зараз перед ним стояла чарівна жінка, саме втілення чистоти, і її просте, але дуже витончене плаття з рожевого шовку не мало нічого спільного з тим безглуздим нарядом, в якому вона була на прийомі.

При згадці про прийом Річард подумки застогнав.

— Жалкую, герцогиня, що наговорив вам багато жорстоких слів в залі Ради.

Чи будете ви настільки великодушні, що вибачити мене? Мені слід було прислухатися до ваших слів. Як я зараз розумію, ви всього лише намагалися попередити мене щодо генерала Брогана.

Йому здалося, що при згадці імені Брогана в очах герцогині майнув страх, але настільки швидкоплинний, що Річард не був упевнений, що не помилився.

— Це я повинна просити у вас вибачення, Магістр Рал. Мені не слід було ні в якому разі перебивати вас в присутності представників Серединних Земель.

Річард похитав головою:

— Ні-ні. Як показали подальші події, ви були абсолютно праві. Шкода, що я вчасно не прислухався до ваших слів.

— Я дозволила собі висловлюватися в недозволеній манері. — Соромлива посмішка освітила її обличчя. — Тільки самий галантний чоловік здатний закрити на це очі.

Річард почервонів. Його серце билося з такою силою, що він злякався, як би герцогиня не почула. Чомусь він раптом ясно уявив собі, як губами відводить їй за вухо довгу пасмо розкішного волосся. З великим зусиллям Річарду вдалося відігнати це бачення.

Десь на самому краю свідомості дзвеніли застережливі дзвіночки, але їх майже заглушала стукаюча в скронях кров. Річард відчув, що його мовби омило зсередини теплою хвилею. Отямившись, він схопив стілець і поставив його до столу.

— Ви дуже люб'язні, — промуркотіла герцогиня. — Вибачте мене, якщо мій голос звучить не зовсім спокійно. За останні дні мені багато чого довелось пережити.

— Вона підійшла до стільця, але залишилася стояти, дивлячись Річарду прямо в очі. — До того ж я трохи хвилююся. Мені ніколи ще не доводилося зустрічатися з настільки великою людиною, як ви, Магістр Рал.

Річард розгублено закліпав. Як не старався, він не міг відвести погляд від її обличчя.

— Я всього лише лісовий провідник, який заблукав далеко від рідного дому.

Герцогиня засміялася м'яким грудним сміхом, і в кімнаті одразу стало затишніше.

— Ви — Шукач. І ви — володар Д'Хари. — Веселощі на її обличчі змінилося повагою. — Колись ви, можливо, будете правити всім світом.

У відповідь на ці слова Річард невизначено знизав плечима.

— Я зовсім не бажаю правити світом, просто… — Він осікся, подумавши, що це звучить по-дурному. — Чи не хочете присісти, герцогиня?

Обличчя герцогині знову освітилося посмішкою, настільки теплою і чарівною, що Річард мимоволі завмер. Він відчував на своєму обличчі її тепле дихання.

Погляд герцогині трохи затуманився.

— Пробачте мені мою сміливість, Магістр Рал, але вам слід знати, що ваші очі змушують жінок танути від бажання. Смію припустити, що ви розбили серце кожної дами, яка була присутня в залі Ради. Королева Галеї щаслива жінка!

— Хто? — Нахмурився Річард.

— Королева Галеї. Ваша наречена. Я заздрю їй.

Вона легко опустилася на стілець, а Річард глибоко зітхнув, намагаючись зібратися з думками, і, обійшовши стіл, сів навпроти герцогині.

— Герцогиня, прийміть мої співчуття у зв'язку зі смертю вашого чоловіка.

Вона відвела погляд.

— Дякую вам, Магістр Рал, але не переживайте за мене. Я не дуже шкодую про загибель цієї людини. Не зрозумійте мене неправильно, я не бажала йому зла, але…

У Річарда скипіла кров.

— Він заподіював вам біль?

Герцогиня, як і раніше не дивлячись на нього, трохи знизала плечима, і Річард насилу втримався, щоб не вскочити і не обійняти її, втішаючи.

— У герцога був кепський характер. — Витонченими пальчиками герцогиня пригладила хутряну оторочку сукні. — Але я була зовсім не така нещасна, як вам видається. По суті, ми навіть рідко зустрічалися. Він майже весь час бував у відсутності, подорожуючи з однієї постелі в іншу.

Річард був вражений.

— Він зраджував вам?! Герцогиня з небажанням кивнула.

— Це був шлюб з розрахунку, — пояснила вона. — Герцог був благородного походження, але все ж титул він отримав, лише одружившись на мені.

— А що отримали ви?

Герцогиня глянула на нього з-під він.

— Мій батько знайшов гідного зятя, а заодно позбувся від непотрібної дочки. Річард підвівся на стільці.

— Не кажіть так про себе! Якби я дізнався про це раніше, герцог би отримав гідний урок… — Він опустився назад. — Пробачте мені мою самовпевненість, герцогиня.

Її язичок пробіг по губах.

— Якби я знала вас раніше, то, можливо, набралася б хоробрості попросити вашого захисту, коли герцог мене бив.

Бив її? Річард хотів би при цьому присутнім, щоб мати можливість втрутитися.

— Чому ж ви не розійшлися з ним? Як можна було це терпіти?

Її погляд запалив у серці Річарда жаркий вогонь.

— Я не могла. Бачте, я — племінниця королеви. Для осіб такого високого становища розлучення заборонені. — Раптово вона розгублено посміхнулася. — Подумати тільки, я, здається, скаржуся на свої незначні проблеми! Пробачте мене, Магістр Рал. У багатьох людей неприємності в житті набагато серйозніші, ніж важкий на руку невірний чоловік. Не треба бачити в мені нещасну жертву. У мене є зобов'язання перед моїм народом, і я повинна виконати їх. Чи не можна мені трохи чаю? — Тонким пальчиком герцогиня вказала на кружку. — У мене пересохло в горлі, поки я чекала і думала… — Щоки її знову зачервоніли. — Думала, чи не відрубаєте ви мені голову за те, що я прийшла сюди всупереч вашому наказові?

Річард схопився на ноги.

— Я накажу принести вам гарячого чаю. — Ні-ні, що ви, мені не хотілося б утруднювати вас. І мені потрібен дійсно тільки ковток, повірте!

Річард схопив кухоль і простягнув їй. Витонченим жестом вона піднесла кухоль до губ.

Щоб повернути свої думки до справ, Річард втупився на піднос.

— Навіщо ви хотіли мене бачити, герцогиня? Зробивши ковток, вона поставила кухоль на стіл, дбайливо повернувши ручкою до Річарда. На краєчку залишився червоний слід від помади.

— Я вже говорила, що в мене є зобов'язання перед народом. Розумієте, коли принц Фірен був убитий, королева сама вже лежала на смертному одрі. Незабаром вона померла. А принц, хоча у нього була сила-силенна позашлюбних дітей, ніколи не був одружений і, отже, не залишив спадкоємців.

Ні в кого ще Річард не бачив таких м'яких карих очей.

— Я не обізнаний у цих питаннях, герцогиня. Боюся, я не зовсім розумію, до чого ви хилите.

— Я лише намагаюся сказати, що після смерті королеви і її єдиного спадкоємця в Кельтоні зараз немає монарха. Як дочка покійного брата королеви я успадковую трон і стаю королевою Кельтона. Іншими словами, я маю право сама вирішити питання про капітуляцію Кельтона.

Річард судорожно намагався змусити себе стежити за змістом її слів, а не за тим, як рухаються її губи.

— Ви хочете сказати, що в наших силах підписати капітуляцію Кельтона?

— Саме так, ваше превосходительство, — кивнула вона.

Від цього титулу у Річарда спалахнули вуха. Він квапливо схопив кухоль, щоб приховати збентеження. Відчувши гострий присмак помади, він збагнув, що підніс кухоль до рота краєм, якого стосувалися губи герцогині. Зробивши ковток, Річард тремтячою рукою поставив кухоль на срібний піднос.

— Герцогиня, я нічого не можу додати до того, що ви вже чули. Ми боремося за нашу свободу. Якщо ви приєднаєтеся до нас, то нічого не втратите, а, навпаки, придбаєте. Наприклад, за нашими законами буде вважатися злочином, якщо чоловік б'є дружину, і він понесе таке ж покарання, як якщо б побив перехожого на вулиці.

В посмішці герцогині промайнула лагідна насмішка.

— Не впевнена, Магістр Рал, що навіть вашої влади буде достатньо, щоб ввести такий закон. В деяких країнах чоловік має право навіть вбити дружину, якщо вона порушить хоч один пункт з довгого списку заборон. Насправді свобода приведе тільки до того, що чоловіки отримають додаткові права, а жінки залишаться з тим, що було.

Річард провів пальцем по краю кружки.

— Не можна заподіювати біль невинній людині. Свобода — зовсім не право здійснювати погані вчинки. Коли в одній країні в порядку речей те, що в сусідній вважається злочином, — це несправедливо. Коли ми об'єднаємося, народи будуть володіти однаковими правами, свободами і обов'язками і жити за одними законами.

— Але ж ви, звичайно, не думаєте, що варто оголосити звичаї поза законом, і вони тут же зникнуть?

— Зрозуміло, ні. Зрозуміло, це потребує часу. Але поява звичаїв, ставлення до них і їх зникнення у великій мірі грунтується на особистому прикладі. Так що в першу чергу ми повинні все ж прийняти закон, а потім показати всім, що самі живемо згідно з ним. Всім злочинам ніхто не в силах запобігти, але якщо за них не карати, дуже швидко запанує анархія, одягнена в одяг терпимості і потурання.

Герцогиня потеребила пальцями локон.

— Магістр Рал, ваші слова дозволяють мені з надією дивитися в майбутнє.

Молю добрих духів, щоб вам вдалися ваші починання.

— Отже, ви приєднаєтеся до нас? Кельтон капітулює?

— За однієї умови. — Герцогиня кинула на нього благальний погляд.

Річард судорожно ковтнув.

— Я ж сказав — ніяких умов. Вимоги для всіх однакові. Як я можу сподіватися на довіру, якщо сам не буду тримати свого слова?

Герцогиня провела язиком по губах, і в її очах знову промайнув страх.

— Розумію, — ледь чутно прошепотіла вона. — Пробачте, що я була настільки егоїстична… Людина честі, така, як ви, не повірить, що жінка мого становища здатна так низько впасти.

Річарду захотілося увігнати себе в груди кинджал за те, що дозволив страху проникнути їй в серце.

— Так що за умова?

Схиливши голову, герцогиня дивилася на свої складені на колінах руки.

— Після вашої промови я і мій чоловік майже дійшли до палацу, як раптом… — Обличчя її спотворилося. — Ми були в двох кроках від будинку, коли на нас накинулись це чудовисько. Я навіть не бачила, звідки воно з'явилося. Чоловік тримав мене під руку.

Блиснула сталь… — З уст герцогині вирвався здавлений стогін, і Річард насилу змусив себе всидіти на місці. — Мій чоловік впав… Живіт у нього був розпоротий, і нутрощі… вивалилися прямо мені під ноги. — Видно було, що вона ледь утримується від крику. — Ніж, яким його вбили, залишив потрійний розріз на моєму рукаві.

— Герцогиня, я все розумію, немає необхідності… Піднявши тремтячу руку, герцогиня жестом попросила дати їй можливість закінчити. Засукавши рукав, вона оголила передпліччя. Річард відразу впізнав рану, нанесену кинджалом мрісвіза.

Ніколи ще він так не шкодував, що не володіє мистецтвом зцілювати. Він був готовий на все, що завгодно, лише б прибрати ці багряні шрами з її прекрасної руки.

Герцогиня опустила рукав.

— Це дрібниці. Заживе через кілька днів, — сказала вона, мабуть, здогадавшись по обличчю Річарда, про що він думає, і постукала себе по грудях. — Але рана тут не вилікується ніколи. Його кров хлинула на мене… Це було жахливо!

Із соромом змушена зізнатися, що я кричала не перестаючи до тих пір, поки не зірвала з себе одяг і не змила кров. Я кожну ніч боюся, що прокинуся і мені знову здасться, що я вся в крові. З тих пір я сплю без одягу.

Краще б їй було висловитися якось інакше: уява відразу намалювала Річарду дуже мальовничу картинку. Він не міг відірвати очей від її обтягнутою рожевим шовком грудей. Річард потягнувся за кухлем, але знову торкнувся губами сліду губної помади. На лобі в нього виступив піт.

— Ми, здається, говорили про якусь умову?

— Пробачте, Магістр Рал. Просто мені хотілося, щоб ви зрозуміли мій стан. — Вона обхопила себе руками, і сукня у неї на грудях натягнулося ще більше.

Річард втупився в тацю з вечерею і потер лоба.

— Я вже зрозумів. Так що за умова? — Герцогиня сіла пряміше.

— Я здам вам Кельтон в обмін на ваш особистий захист.

— Що? — Скинув очі Річард.

— Я бачила трупи цих тварин перед палацом. Кажуть, що ніхто, крім вас, не в змозі їх убити. Я до смерті боюся цих чудовиськ. Якщо я приєднаюся до вас, Орден може наслати їх і на мене. Так що, якщо ви дозволите мені залишитися тут, поруч з вами, під вашим захистом, поки не мине загроза, Кельтон — ваш.

Річард нахилився до неї:

— Отже, ви всього лише шукаєте безпеки? — Герцогиня кивнула. Вона явно боялася, що за її наступні слова їй тут же знесуть голову.

— Я хочу, щоб мені надали кімнату поряд з вашою, щоб ви могли встигнути прийти мені на допомогу.

— І?..

Вона нарешті наважилася подивитися йому прямо в очі.

— І… все. Така моя умова. — Річард розреготався. Тривога, що стискала його груди, випарувалася.

— Ви всього лише хочете, щоб я захищав вас так, як мої охоронці захищають мене? Герцогиня, це навіть і не умова, а всього лише невелика послуга.

Я розумію ваше бажання сховатися від нещадних ворогів. Я згоден. Я живу в гостьових кімнатах. — Він вказав рукою. — Он там. Всі вони пустують. Як наш союзник і моя почесна гостя ви можете самі вибрати собі покої на ваш смак. Якщо від цього вам буде спокійніше, займіть кімнату поруч з моєю.

На її обличчі розцвіла така усмішка, що Річард мимоволі зажмурився. Притиснувши руки до грудей, герцогиня глибоко видихнула, ніби скидаючи з душі тяжкий вантаж.

— О, дякую вам, Магістр Рал. Річард відкинув волосся з лоба.

— Завтра вранці насамперед потрібно буде відправити в Кельтон делегацію в супроводі моїх солдатів. Ваші війська повинні перейти під наше командування.

— Перейти під ваше… Ах так, звичайно. Завтра. Я сама напишу листа, а також складу список усіх наших посадових осіб, яких потрібно повідомити. Скоро Кельтон стане частиною Д'Хари. — Вона схилила витончену голівку, і чорні кучері розсипалися по її рожеві щічки. — Для нас велика честь бути першими, хто приєднався до вас. Кельтон буде боротися за свободу.

Річард, в свою чергу, зітхнув з полегшенням.

— Дякую, герцогиня… Або мені слід називати вас королева Лумхольц?

Герцогиня невимушено відкинулася на стільці.

— Ні те, ні інше. — Вона поклала ногу на ногу. — Називайте мене Катрін, Магістр Рал.

— Добре, Катрін, тоді й ви кличте мене Річард. Відверто кажучи, мені вже починає набридати, що всі називають мене… — Тут він зустрівся з нею поглядом і геть забув, що хотів сказати.

Соромливо посміхаючись, герцогиня нахилилася вперед, і груди її лягли на стіл. Дивлячись, як вона накручує на пальчик пасмо волосся, Річард зрозумів, що знову піднімається зі стільця. Він змусив себе сісти і знову втупився на стоячий перед ним піднос.

— Отже, Річард. — Вона засміялася низьким і дуже жіночним сміхом, зовсім не властивим вихованим дамам. Річард завмер. Дихання його раптом зробилося важким і хрипким. — Не знаю, чи зможу я звикнути називати по імені такого великого чолвіка, як Магістр Д'Хари!

— Можливо, Катрін, для цього потрібно всього лише трошки практики. — Посміхнувся Річард.

— Так, практики, — дивним голосом повторила вона, і раптово на щоках її спалахнув рум'янець. — Ні, ви тільки подивіться — знову я за своє! Ваші неймовірні сірі очі змушують жінок втрачати розум! Краще я покину вас, щоб ви могли спокійно доїсти вечерю, поки вона не остигла остаточно. — Її погляд повільно перемістився з лиця Річарда на піднос. — Виглядає дуже апетитно…

— Дозвольте мені запропонувати і вам що-небудь поїсти! — Похопився Річард.

Герцогиня разом зі стільцем відсунулася від стола.

— Ні-ні, я не можу дозволити собі… Ви, дуже зайнята людина, ви і без того вже були дуже добрі до мене.

— Я зовсім не зайнятий. Просто вирішив перекусити перед сном. Ну, добре — принаймні ви ж не відмовитеся посидіти зі мною, поки я їм, і, можливо, все-таки розділите зі мною трапезу? Тут набагато більше, ніж я в змозі з'їсти один… Їжа пропаде марно.

Герцогиня знову присунулася до столу.

— Що ж, страви виглядають досить спокусливо… І раз ви не збираєтеся з'їдати все… Тоді я, мабуть, теж щось з'їм.

— Чому ви віддаєте перевагу? — Заусміхався Річард. — Печеню, яйця з прянощами, рис, баранину?

При згадці про баранину герцогиня пожвавилася. Річард простягнув їй тарілку з баранячими реберцями. Сам він взагалі не збирався їх їсти. З тих пір як проявився його дар, йому став противний смак м'яса. Це було якось пов'язано з магією, тому що, як пояснили йому сестри Світла, у всьому має бути рівновага. Оскільки Річард — бойовий чарівник, він таким чином як би врівноважував ті вбивства, які час від часу йому доводиться здійснювати.

Річард запропонував герцогині ніж і виделку, але вона похитала головою і, усміхнувшись, взяла реберце пальцями.

— У кельтонців є приказка — якщо їси щось смачне, ніщо не повинно стояти між тобою і цією стравою.

— Що ж, я сподіваюся, це досить смачно, — немов збоку почув Річард свій голос. Вперше за багато днів він не відчував себе самотнім.

Не зводячи з нього своїх карих очей, герцогиня сперлася на лікті і відкусила шматочок. Річард чекав.

— Ну і як? Смачно?

Замість відповіді вона закотила і заплющила очі, зображуючи захоплення. Потім знову втупилася на Річарда, відновивши виниклий між ними зв'язок. Повні губи розкрились, і рівні білосніжні зубки відірвали соковитий шматок. Річард подумав, що жодного разу не бачив, щоб хтось так повільно їв.

Розламавши хліб навпіл, він віддав герцогині ту половину, де було більше масла. Сам він почав збирати скоринкою залишки рису, але завмер, побачивши, як вона одним рухом злизала масло з хліба.

— Мені подобається відчувати на язику його м'якість, — ледь чутно пояснила вона, бачачи здивування Річарда, і несподівано впустила хліб зі слизьких пальців.

Герцогиня знову взялася за реберця, а Річард так і сидів з недонесеним до рота шматком хліба.

Покінчивши з бараниною, герцогиня довгим гнучким язичком облизала губи.

— Ніколи нічого смачнішого не їла. Вона взяла яйце і відкусила половину.

— М-м… Чудово!

Залишену половину герцогиня піднесла до губ Річарда.

— Ось, спробуйте самі.

Річард як зачарований слухняно відкрив рот, і герцогиня швидко впихнули туди яйце. Річарду залишалося або проковтнути, або виплюнути. Він прожував.

Задоволена герцогиня пробіглася поглядом по підносу.

— Що тут у нас ще є? О Річард, невже це… — Вона підняла миску з грушами, і збиті вершки потекли по її пальцях. — О, так… Ах, Річард, це ж смакота! Ану спробуйте.

Перш ніж Річард встиг щось зміркувати, палець герцогині виявився у нього в роті.

— Оближіть як слід, — звеліла вона. — Правда ж, дуже смачно?

Річард, що втратив дар мови, лише кивнув, коли вона вийняла палець.

Герцогиня помахала перед ним забрудненою в вершках долонькою.

— Ой, будь ласка, злижіть і це, поки не впало на плаття!

Річард покірно взяв її руку і підніс до рота. Коли він торкнувся губами її шкіри, кров у ньому скипіла і серце ледь не вискочило.

Герцогиня засміялася низьким грудним сміхом.

— Лоскотно! У вас жорсткий язик. Річард випустив її руку.

— Прошу вибачення, — прошепотів він.

— Не будьте дурним! Я не сказала, що мені це не подобається. — Їх очі зустрілися, і Річард насилу поборов бажання погладити її по волоссю.

Герцогиня дихала так само важко, як і він. Найбільшим зусиллям волі Річард змусив себе встати.

— Уже пізно, Катрін, і я дійсно дуже втомився.

Вона тут же піднялася легким граціозним рухом, і шовкове плаття чітко змалювало її чудову фігуру. Герцогиня взяла його під руку, і Річард ледь остаточно не втратив контроль над собою.

— Покажіть мені, яка кімната ваша? Вони вийшли з кімнати. Річард відчував плечем пружні груди Катрін. Неподалік, схрестивши руки на грудях, стояли Докас з Іганом, а в кожному кінці коридору чергували Раїна і Кара. Ніхто не промовив ні слова. У повному мовчанні Річард рушив до гостьових покоїв.

Катрін вільною рукою наполегливо погладжувала йому плече. Жар її тіла пробирав Річарда до кісток. Він дивувався, як ще примудряється переставляти ноги.

Дійшовши до крила, де знаходилися гостьові покої, він жестом підкликав Докаса з Іганом.

— Встаньте тут. І нехай один з вас весь час чергує. Я не хочу, щоб хто б то не було сновигав вночі по коридору. — Він кинув погляд на Морд-Сіт. — У тому числі і вони.

Охоронці, не задаючи зайвих питань, кивнули, а Річард провів Катрін далі по коридору. Герцогиня ще тісніше притиснулася до нього, продовжуючи погладжувати його руку.

— Я думаю, ця кімната цілком підійде. Відкривши рот, герцогиня ніжними пальчиками потеребила його за сорочку.

— Так, — видихнула вона. — Ось ця кімната. Річард зібрав волю в кулак.

— Я займу сусідню. Так що відчувайте себе в безпеці.

— Що?! — Кров відринула від її лиця. — О, Річард, будь ласка…

— Спокійної ночі, Катрін. Вона стиснула його руку.

— Але… але ви теж повинні зайти! Будь ласка, Річард! Мені буде страшно!

Річард обережно розтиснув її пальці.

— У вашій кімнаті вам ніщо не загрожує, Катрін.

— Але вони можуть вже чекати мене там! Прошу вас, Річард, увійдіть зі мною!

Річард підбадьорливо посміхнувся.

— Там нікого немає. Я б відчув небезпеку. Адже я чарівник, ви не забули? Спіть спокійно, а я буду в двох кроках від вас. Ніщо не потривожить ваш спокій, клянусь вам!

Він відчинив двері, простягнув їй стоячу на приступці біля дверей лампу і легенько підштовхнув її в спину, змушуючи увійти.

Герцогиня обернулась і провела пальчиком по його грудях.

— Я побачу вас завтра? Річард прибрав її руку.

— Не сумнівайтеся. Завтра ми з вами повинні зробити багато справ.

Закривши за нею двері, він рушив до сусідній кімнаті. Морд-Сіт не зводили з нього очей. Вони сіли на підлогу біля стіни, взявши руки ейджі. Схоже було, що вони збираються просидіти так всю ніч.

Річард подивився на зачинені двері кімнати Катрін. В голові у нього нестямно верещав якийсь вимогливий голосок. Річард рішуче увійшов до своєї кімнати, закрив двері і притулився до неї чолом, намагаючись перевести дух. Треба не забути замкнути двері на засув, подумки нагадав він собі.

Майже впавши на край ліжка, Річард стиснув обличчя долонями. Та що це з ним коїться? Сорочка вся мокра від поту! Чому ця жінка викликає у нього такі думки? З ними майже неможливо боротися! Він згадав, як сестри Світла говорили, що чоловіки не здатні контролювати деякі свої бажання.

З величезними труднощами він витягнув з піхов Меч Істини. Сяйво клинка наповнило кімнату. Встромивши лезо в підлогу, Річард притулився лобом до рукоятки і дозволив магічною люті клинка оволодіти ним. Шквал гніву пронизав його душу. Річард сподівався, що цього буде достатньо, щоб привести його до тями.

Краєчком свідомості він відчував, що танцює зі смертю і на цей раз меч не зможе його врятувати. Але разом з тим він розумів, що вибору в нього немає.

21

Сестра Філіпа випросталася на весь свій і без того значний ріст.

— Боюсь, що ви не цілком розібралися, аббатиса. Може бути, якщо б ви подумали трохи більше, то зрозуміли б, що три тисячі років успішної роботи підтверджують цю необхідність.

Верна, спершись на стіл, вперлася підборіддям в кулачок, щоб перстень аббатиси кидався в очі кожному, хто на неї подивиться.

— Дякую за мудру пораду, сестра, але я досить уважно вивчила дану справу. Немає сенсу копати колодязь в сухому місці. Спека збільшиться, але вода не з'явиться.

На мить сестра Філіпа втратила свою звичайну незворушність.

— Але, аббатиса… Як ще з'ясувати, чи готовий вихованець до того, щоб зняти з нього Рада-Хань. Спосіб, який зараз застосовується, — єдиний з можливих.

Пробігши очима черговий звіт, Верна скривилася і, відклавши його в бік, цілком перенесла увагу на радницю.

— Скільки тобі років, сестра? Темні очі сестри Філіппи не висловили нічого.

— Чотириста сімдесят дев'ять, аббатиса. Верна відчула укол заздрості.

Сестра Філіпа виглядала молодше її, хоча була старша на триста років. Пошуки Річарда дорого обійшлися Берні. Тепер у Філіпи завжди буде фора у часі, щоб вчитися чомусь новому.

— І скільки з них ти провела в Палаці Пророків?

— Чотириста сімдесят, аббатиса. — Легке знущання, з яким Філіпа вимовила її титул, було невідчутним, якщо не прислухатися. Верна ж слухала уважно.

— Отже, Творець надав тобі чотиреста сімдесят років, щоб ти взнала його помисли і навчилася допомагати юним чарівникам справлятися з їх даром. І за такий час ти не зуміла розібратися, як визначати властивості натури своїх учнів?

— Ні, аббатиса, це не зовсім те, що я…

— Ти хотіла сказати мені, сестро, що сестрам Світла не вистачає розуму збагнути, чи готовий юнак, що навчався протягом двохсот років, перейти на наступний щабель, тому його треба піддати жорстокому випробуванню? Невже ти так мало цінуєш наші здібності? І сумніваєшся в мудрості Творця, котрий обрав нас для цієї роботи? Ти хотіла сказати, що Творець обрав нас, надав у розпорядження тисячолітній досвід, а ми як і раніше занадто дурні, щоб ним скористатися?

— Мені здається, аббатиса, що можливо…

— У дозволі відмовлено. Це дикість — використовувати Рада-Хань, щоб завдавати людині нестерпного болю. Це може завдати непоправної шкоди розуму учня. Наскільки я знаю, іноді юнаки помирали під час цього випробування! Так що йди і передай сестрам, нехай розробляють іншу методику, без крові, блювоти і криків. Можеш навіть запропонувати їм такий принципово новий підхід, як… Ну, не знаю, припустимо, проста бесіда. Якщо тільки хтось із сестер не вважає, що учні здатні обвести їх навколо пальця. В такому разі я чекаю від них відповідної доповіді, щоб занести це в їх особисту справу.

Сестра Філіпа помовчала, цілком ймовірно, зважуючи, чи варто сперечатися далі. Нарешті вона нехотя вклонилася.

— Мудре рішення, аббатиса. Дякую за те, що просвітили мене.

Вона повернулась до дверей, але Верна зупинила її.

— Я тебе розумію, сестра. Мене вчили того ж, і я, як і ти, в це вірила.

Але молодий чоловік, який ледве досяг двадцяти років, показав мені, допоміг мені побачити, як сильно я помилялася. Часом Творець доносить до нас своє світло досить несподіваним способом, але Він чекає, що ми готові сприйняти Його мудрість, якими б шляхами вона до нас не потрапила.

— Ви говорите про юного Річарда?

Верна провела нігтем по стосу документів.

— Так. — І, відкинувши офіційний тон, продовжувала:

— І ось що мені відкрилося, Філіпа: ці юнаки, ці чарівники, рано чи пізно вийдуть у великий світ, і світ сам зазнає їх. В ім'я Творця їм часто доведеться робити нелегкий вибір, і мова йде про той душевний біль, який вони випробують при цьому. А їхнє вміння стійко переносити тортури нічого не говорить нам про їх твердість духу і здатність до співчуття. Ти сама, Філіпа, пройшла випробування болем. Ти мріяла стати аббатисою. Чотириста років ти працювала заради досягнення цієї мети.

Виявилося, що все даремно. І все ж ти жодного разу не сказала мені жодного різкого слова, хоча напевно відчуваєш біль кожного разу, коли бачиш мене. Але ти намагаєшся допомогти мені справлятися з моїми обов'язками і працюєш на благо Палацу, незважаючи на біль, який не вщухає у тебе в душі. І хіба ти служила б мені краще, примусь я тебе пройти випробування тортурами, щоб стати моєю радницею? Ти витримала б його — але хіба це щось довело б?

Щоки сестри Філіппи спалахнули.

— Не стану брехати, вдаючи, що згодна з тобою, але тепер принаймні я бачу, що ти дійсно старанно копала колодязь і закинула його потім, щоб не робити непотрібних зусиль. Я негайно передам сестрам твою вказівку, Верна.

— Спасибі, Філіпа, — посміхнулася Верна. На губах Філіппи промайнула тінь усмішки.

— Річард змусив мене і, сподіваюсь, тебе також, поглянути по-іншому на багато речей. Я була впевнена, що він спробує всіх нас перебити, а він замість цього проявив більше турботи про Палац, ніж будь-який чарівник за останні три тисячі років. Верна розсміялася.

— Якби ти тільки знала, скільки разів я молила Творця дати мені сили, щоб не задушити цього Хлопця власними руками!

Коли Філіпа виходила, Верна побачила в приймальні Міллі, яка чекала дозволу увійти і почати прибирання. Солодко позіхнувши і потягнувшись, Верна взяла звіт, який відклала під час розмови, і вийшла з кабінету. Жестом дозволивши Міллі зайнятися прибиранням, вона повернулася до сестер Дульче і Феби.

Не встигла Верна відкрити рот, як сестра Дульче встала, тримаючи в руках пачку паперів.

— Якщо ви закінчили, аббатиса, перегляньте, будь ласка, нові.

Верна взяла пачку і прилаштувала під пахву.

— Добре, я ними займуся. Проте вже пізно. Чому б вам не піти відпочити?

— Не варто турбуватися, аббатиса, — похитала головою Феба. — Мені подобається моя робота і…

— І завтра нам належить ще один важкий і довгий день. Я не хочу, щоб ви сиділи тут і клювали носом. Так що забирайтеся звідси. Обидві. Негайно.

Феба схопила лежачі перед нею папери, явно маючи намір ще попрацювати в своєму кабінеті. Схоже, Феба вважала себе учасницею якоїсь паперової гонки і трудилася як бджілка, немовби боялася, що Верна її пережене. Дульче ж взяла лише свою чашку, а папери залишила на столі. Вона працювала методично, не поспішаючи, але при цьому примудрялася справлятися з безліччю паперів. Втім, ні їй, ні Фебі не варто було побоюватися, що Верна їх пережене. З кожним днем новоспечена аббатиса відставала все більше і більше.

Сестри відкланялися, висловивши сподівання, що Творець подарує аббатисі спокійний сон.

Верна почекала, поки вони дійдуть до зовнішніх дверей.

— О, сестра Дульче, є одна річ. Я б хотіла, щоб Ви завтра нею зайнялися.

— Звичайно, аббатиса. Що від мене потрібно? — Верна поклала принесену доповідь на стіл Дульче, щоб вранці вона відразу потрапила їй на очі.

— Якась дівчина просить фінансової підтримки. Один з наших вихованців скоро стане батьком.

— Ой, як добре! — Зраділа Феба. — Ми помолимось, щоб це був хлопчик і щоб він народився з даром! В Танімурі не народжувалося жодної дитини з даром з… Не пригадаю навіть, з яких часів! Може, на цей раз…

Сердитий погляд Верни змусив її замовчати. Аббатиса звернулася до сестри Дульче:

— Я хочу бачити цю юну особу і юнака, відповідального за її нинішній стан. Завтра ти організуєш зустріч. Можливо, її батьків теж варто було б запросити.

Сестра Дульче незворушно запитала:

— А що, є якісь складності, аббатиса? Верна міцніше притиснула до себе стос документів.

— Мабуть, я б сказала, що є. Один з наших молодиків зробив вагітною дівчину.

Поставивши чашку з чаєм назад на стіл, сестра Дульче зробила крок вперед.

— Але, аббатиса, саме для цього ми відпускаємо наших вихованців у місто.

Там вони не тільки дають волю своїм інстинктам, щоб сторонні думки не заважали їм у навчанні, але також іноді сприяють народженню немовлят, наділених даром.

— Я не дозволю мешканцям Палацу псувати життя городянам!

Блакитні очі сестри Дульче ковзнули по простому синьому платтю Верни.

— Аббатиса, чоловіків деколи охоплюють різні бажання…

— Мене теж, сестра, але, хвала Творцеві, я ще нікого не задушила.

Феба пирснула в кулачок, але тут же осіклася під грізним поглядом Дульче.

— У чоловіків інші потреби, аббатиса. І вони не здатні себе контролювати. А подібні прості розваги дозволяють їм бути більш зосередженими в навчанні. Палац цілком може дозволити собі оплачувати їх пригоди. До того ж ціна невелика, якщо взяти до уваги той факт, що іноді в результаті ми отримуємо ще одного юного чарівника.

— Завдання Палацу — навчити молодих людей володіти своїм даром і повністю усвідомлювати, що на них лежить відповідальність за наслідки. Подібне ж потурання зводить нанівець все наше навчання, — різко заперечила Верна. — Що ж до надії, ніби в результаті цих безладних зв'язків народиться немовля, наділене даром, то це досить сумнівно. Можливо, їх народжувалося б більше, якби наші вихованці серйозніше ставилися до таких речей. По-моєму, велика кількість зв'язків лише зменшує їх здатність передавати дар у спадок.

— Або, навпаки, до межі збільшують ті мінімальні шанси, які існують зараз.

— Можливо, — знизала плечима Верна. — Але я точно знаю, що місцеві рибалки не просиджують все життя у однієї і тієї ж лунки тільки тому, що колись їм пощастило зловити там велику рибу. А оскільки ми, кажучи фігурально, закидаємо широкий невід, то, вважаю, прийшла пора рухатися далі за течією.

Сестра Дульче сплела пальці. Вона насилу зберігала терпіння.

— Аббатиса, Творець благословив людей, подарувавши їм тілесні радості, і ми не в силах цьому протистояти. Чоловіки і жінки і надалі будуть займатися тим, що приносить їм задоволення.

— Зрозуміло, будуть! Але оплачувати результати цих занять означає заохочувати безвідповідальність. Скільки дітей виросли без батьків тільки лише тому, що ми даємо жінкам, що завагітніли від наших вихованців, гроші? Скільки життів ми понівечили своїм золотом? Дитячих життів, сестра!

Сестра Дульче здивовано розвела руками:

— Але наше золото дає їм можливість прогодувати себе і дитину!

— Наше золото дає жінкам Танімури можливість просто-напросто не працювати! — Верна махнула рукою, вказуючи на місто. — Ми принижуємо людей нашим золотом! Наша справа — вчити чарівників, а не розводити їх, як худобу!

Сестра Дульче почервоніла.

— Невже ми будемо так безсердечні, що відмовимо їм у невеликій кількості золота? Дітей, наділених даром, народжується все менше, і їх все важче знаходити. Нові життя важливіші золота!

— Я читала звіти. Навряд чи це можна назвати «невеликою кількістю золота». Але суть не в цьому. Суть в тому, що ми підриваємо довіру до того, чого самі ж вчимо. Уяви, що ми будемо вчити абсолютної правдивості, але при цьому давати пенні за кожну брехню. Яким, по-твоєму, буде результат?

Сестра Феба розсміялася, прикривши рот рукою.

— Смію припустити, що незабаром ми зубожіємо.

Блакитні очі сестри Дульче перетворилися в льодинки.

— Не думала я, що ви так безсердечні, аббатиса, і здатні приректи на голод новонароджених чад Творця!

— Творець дав їх матерям груди, щоб вигодовувати немовлят, а не для того, щоб отримувати дармове золото від Палацу.

Сестра Дульче на мить втратила дар мови.

— Але чоловіки нездатні контролювати свої потреби!

Голос Верни став загрозливо низьким.

— Вони не здатні їх контролювати, якщо чаклунка накладе чари. Ніхто з сестер не накладав чар ні на одну жінку міста. Чи слід мені нагадувати тобі, що якщо хтось собі це дозволить, то їй пощастить, якщо її лише видворять з Палацу, а не піднімуть на воротах?

Дульче побіліла як полотно.

— Я не те…

Верна задумливо глянула в стелю.

— Наскільки я пам'ятаю, в останній раз сестру Світла викрили в тому, що вона застосувала любовні чари… постійте… років п'ятдесят тому?

У сестри Дульче забігали очі.

— Це була послушниця, аббатиса, а не сестра. Верна подивилася на неї в упор.

— І якщо пам'ять мені не зраджує, ти тоді теж входила до складу суду. Дульче кивнула. — І голосувала за повішення. Ця дівчинка провела у Палаці всього кілька років, а ти голосувала за смертний вирок.

— Такий закон, аббатиса, — промямлила Дульче, не піднімаючи очей.

— Найсуворіше з покарань, передбачених за цей проступок.

— Інші проголосували так само, як я. Верна кивнула:

— Так, половина. Голоси розділилися порівну, і аббатиса Аннеліна прийняла остаточне рішення, проголосувавши за вигнання.

Сестра Дульче підняла голову.

— І я до цих пір вважаю, що аббатиса була неправа. Вальдор присягнулася у вічній помсті. Присягнулася знищити Палац пророків. Плюнула аббатисі в обличчя і присягнулася в один прекрасний день вбити її.

Верна зігнула брову.

— Мені завжди хотілося знати, чому тебе тоді призначили членом суду, сестра Дульче.

Дульче судорожно сковтнула.

— Тому що я вчила її.

— Он як? — Верна прицмокнув язиком. — І де ж, по-твоєму, дівчина навчилася приворотного заклинання?

Обличчя сестри Дульче почервоніло.

— Нам так і не вдалося з'ясувати це точно. Ймовірно, у своєї матері.

Матері частенько вчать дочок таким речам.

— Так, я чула, але мені важко судити. Моя Мати не володіла даром, я отримала його через покоління, від бабусі. Але твоя мати, якщо я правильно пам'ятаю, даром володіла…

— Володіла. — Сестра Дульче поцілувала кільце на пальці: жест, який сестри роблять часто, але майже ніколи — на людях. — Уже пізно, аббатиса. Нам не хотілося б забирати у вас час.

— Що ж, тоді добраніч, — люб'язно посміхнулася Верна.

Сестра Дульче манірно їй вклонилася.

— Як ви і веліли, аббатиса, завтра я приведу до вас цю дівчину і молодого чарівника — після того, як пораджуся з сестрою Леомою.

— Он як? — Підняла брову Верна. — Тепер сестра Леома вище рангом, ніж аббатиса, так?

— Звичайно, ні, аббатиса, — спалахнула сестра Дульче. — Просто сестра Леома просила, щоб я…

Я просто подумала, що ви захочете, щоб ваша радниця знала про ваше рішення… Щоб воно не застало її… зненацька.

— Сестра Леома — моя радниця, сестра, і я сама повідомлю їй про прийняті мною рішення — якщо вважатиму за потрібне.

Феба повертала своє кругле личко від Верни до Дульче і назад, ловлячи кожну репліку, але мовчала.

— Я зроблю все, як ви бажаєте, аббатиса, — сказала Дульче. — Будь ласка, вибачте моє… зайве завзяття… Я тільки хотіла допомогти.

Верна знизала плечима, ледь не впустивши при цьому купу паперів, яку тримала під пахвою.

— Зрозуміло, сестра. Спокійної ночі, Приймальня спорожніла. Бурмочучи собі під ніс лайку, Верна повернулася до кабінету і гепнула папери на стіл поруч з тими, які ще не встигла переглянути. Міллі люто скребла бруд в дальньому кутку, де її ніхто не помітив би в найближчу сотню років.

У тиші, порушуваній лише шурхотом ганчірки і бурмотінням прибиральниці, Верна підійшла до книжкової полиці і пробігла пальцем по древніх шкіряних палітурках.

— Як поживають твої старі кістки, Міллі?

— Ох, краще не питайте, аббатиса, а то знову почнете терзати мене, намагаючись вилікувати те, що не лікується. Роки, знаєте. — Міллі посунула коліном відро і перейшла до наступної ділянки килима. — Всі ми старіємо. Мабуть, сам Творець подбав, щоб не можна було вилікувати людину від старості.

Втім, тут, в Палаці, час, що не кажи, біжить куди повільніше. Висунувши від старанності кінчик язика, вона старанно терла килим. — Так, Творець милостиво дарував мені більше років життя, ніж я сподівалася.

Ця маленька тендітна жінка ніколи не сиділа без роботи. Навіть за розмовою вона не переставала возити ганчіркою, або відтирати пальцем пляму, або відколупувати нігтем шматочок налиплого бруду, якого ніхто, крім неї, не бачив.

Верна дістала навмання перший-ліпший фоліант і розкрила.

— Що ж, я знаю, що аббатиса Аннеліна була рада бачити тебе поруч протягом усіх цих років.

— О, так, багато років, багато. Так-так, багато років.

— Як я недавно зрозуміла, у аббатиси було мало можливостей завести друзів. Як добре, що у неї була ти. Не сумніваюся, мені буде не менш приємно, що ти завжди поруч.

Міллі неголосно вилаяла вперту пляму, яка ніяк не бажала відтиратися.

— Так-так, ми з нею частенько розмовляли по ночах. Пані Енн була така чудова! Мудра і добра. Готова була вислухати будь-кого, навіть стару Міллі.

Верна, посміхнувшись, неуважно перевернула сторінку.

— З твого боку було дуже люб'язно. Я маю на увазі з перснем і письмом.

Міллі підняла голову. На її тонких губах заграла усмішка. На мить вона навіть перестала орудувати ганчіркою.

— А, так ви теж хочете про це дізнатися, як і інші!

Верна різко зачинила тому.

— Інші? Які такі інші?

Міллі занурила ганчірку у відро і міцно віджати.

— Так інші сестри. Леома, Дульче, Марена, Філіпа, хто ж ще. Вони вам всі прекрасно знайомі. — Міллі проворно стерла одній тільки їй видиму плямочку на книжковій полиці. — Хтось ще теж питав, тільки я вже не пам'ятаю хто.

Вік, знаєте. Після похорону мені від них відбою не було. Але всі приходили поодинці, майте на увазі. — Міллі хихикнула. — І знаєте що? Всі так і зиркали по кутках, коли запитували про це. Верна поставила фоліант на місце.

— І що ж ти їм відповідала? — Міллі знову сунула ганчірку у відро.

— Сказала правду, звісно. І вам скажу те ж саме, якщо ви хочете послухати.

— Хочу, — кивнула Верна, намагаючись не видати свого нетерпіння. — Оскільки я тепер аббатиса, значить, повинна знати правду. Передихни-но трохи, Міллі, і розкажи мені.

Болісно охнувши, Міллі піднялася на ноги і кинула на Верну гострий погляд.

— Що ж, спасибі на доброму слові, аббатиса. Але у мене є робота, знаєте. Мені зовсім не хочеться, щоб ви подумали, ніби я ледащо і волію працювати язиком, а не ганчіркою.

Верна поплескала її по плечу.

— Не турбуйся з цього приводу, Міллі. Розкажи мені про аббатису Аннеліну.

— Ну, значить, бідолаха лежала на смертному одрі, коли я її бачила востаннє. Адже я прибирала і в покоях пророка. Там я її і побачила, коли прийшла прибирати. Нікому, крім мене, аббатиса не довіряла прибирати в покоях Натана. Не скажу, що я її засуджую за це; пророк був зі мною завжди добрий.

Хіба що іноді раптом виходив з себе і починав кричати. Ну, та ви знаєте. Ні, не на мене, а обурюватися, що сидить під замком стільки років. Я його розумію. На його місці будь-хто звихнувся би від такого сидіння.

Верна відкашлялась.

— Напевно, тобі було важко побачити аббатису при смерті?

Міллі торкнулася руки Верни.

— Ви навіть уявити собі не можете, як важко! У мене просто серце розривалося. Їй було дуже боляче, я бачила, але вона нічим цього не показувала.

Була такою ж лагідною, як завжди.

Верна нетерпляче покусивала губу.

— Ти хотіла розповісти мені про перстень і про лист.

— Ах так. — Міллі простягнула руку і зняла з плеча Верни ворсинку. — Давайте я буду час від часу чистити вам плаття? Недобре, щоб люди подумали…

Верна ласкаво, але рішуче прибрала з плеча зморщену руку старенької.

— Міллі, для мене це важливо. Не могла б ти розповісти, як до тебе потрапив перстень? — Міллі винувато посміхнулася.

— Енн сказала, що вмирає. — Так от прямо і заявила: «Міллі, я вмираю».

Ну, я, звичайно, розплакалася. Адже ми стільки років були подругами! А вона посміхнулася, взяла мене за руку, от як ви зараз, і сказала, що хоче дати мені останнє доручення. Потім зняла з пальця каблучку і віддала мені. А в іншу руку сунула запечатаний лист з відбитком кільця на печатці. Вона звеліла, щоб, коли всі підуть на похорон, я поклала кільце з листом на постамент, який мені потрібно буде взяти тут і перенести. Попросила бути обережною і потім вже не підходити, бо як закляття, яке вона наклала на лист і кільце, мене вб'є. Енн кілька разів повторила мені, що я повинна робити і в якій послідовності. Я і зробила все, як вона говорила. А після того, як вона віддала мені кільце, я її більше не бачила.

Верна подивилася у вікно, на сад, куди до цих пір не знайшла часу вибратися.

— І коли це було?

— А ось цього питання мені ніхто не ставив, — пробурмотіла собі під ніс Міллі і задумливо потеребила губу. — Дайте-но згадати… Давненько це сталося… Ще до зимового сонцестояння. Так, в той день ви якраз поїхали з молодим Річардом. Ось хто був хорошим хлопчиком! Ясний, як сонячний день.

Завжди вітався зі мною і посміхався. Інші молоді люди мене не помічають, навіть якщо я стою прямо у них перед носом, а у Річарда завжди знаходилося ласкаве слівце для старої Міллі.

Але Верна її вже майже не слухала. Вона згадала той день, про який говорила Міллі. Вони з Уорреном поїхали з Річардом, щоб допомогти йому уникнути щита, що не дозволяє вихованцям покинути Палац пророків. Потім вони вирушили в землі народу бака-бан-мана — Долина заблукалих була батьківщиною цих людей. Батьківщиною, яку вони втратили три тисячі років тому. Річард обіцяв повернути їм її, і йому потрібна була допомога їх мудрої правительниці.

Щоб знищити Вежі Згуби і відродити долину, Річард використав неймовірну міць, вдавшись не тільки до Магії Прирости, а й до магії Збитку. А потім він відправився в далеку подорож, щоб перешкодити Володарю пройти крізь браму і вторгнутися в світ живих. Зимове сонцестояння прийшло і минуло, тому Верна знала, що Шукач впорався з цим практично неможливим завданням.

Раптово вона різко повернулась до Міллі:

— Це було майже місяць тому. Задовго до її смерті.

— Ну так, біля того, — кивнула Міллі.

— Ти хочеш сказати, що Енн віддала тобі кільце ще за три тижні до смерті? Міллі знову кивнула.

— Але чому?

— Вона пояснила, що хоче віддати його мені, поки вона ще в свідомості і може попрощатися зі мною і дати точні вказівки.

— Зрозуміло. А коли ти прибирала в цих покоях потім, вона дійсно була вже без свідомості? Міллі, зітхнувши, знизала плечима.

— Я ж кажу, що більше її не бачила. Коли я наступного разу хотіла прибрати там, стражники мене не пустили. Сказали, що це наказ Натана і аббатиси. Натан лікував аббатису і, я так розумію, не хотів, щоб йому заважали.

Ну, я і пішла назад навшпиньках, намагаючись менше шуміти.

Верна зітхнула.

— Що ж, спасибі тобі за розповідь, Міллі. — Вона оглянула завалений паперами стіл. — Мабуть, пора і мені повертатися до роботи, а то всі подумають, що я ледащо.

— Ох, як мені шкода вас, аббатиса! Ніч така чудова, тепла! Саме час гуляти по саду!

— У мене стільки роботи, що немає часу навіть ніс туди висунути. — Хмикнула Верна.

Міллі втупилася на відро з водою і раптом стрепенулася.

— Аббатиса! Я тільки що згадала: Енн сказала мені ще дещо!

Верна поправила сукню на плечах.

— Ще дещо? Тобто ти розповіла про це іншим, але мені повідомити забула?

— Ні, аббатиса, — прошепотіла Міллі, підходячи до неї впритул. — Ні, вона веліла передати тільки новій ігумені, і нікому більше. Чомусь у мене це зовсім вилетіло з голови, і я згадала аж тепер.

— Можливо, вона наклала закляття, щоб ти забула її слова для всіх, крім нової ігумені.

— Все може бути, — потеребивши губу, погодилася Міллі і подивилася Верні прямо в очі. — Енн таке запросто могло прийти в голову. Іноді вона бувала жахливо хитрою.

Верна невесело посміхнулася.

— Та вже знаю не з чуток. І що ж вона просила мене передати?

— Вона сказала, щоб ви не надривалися з роботою.

— Це і є послання?

Міллі кивнула й прошепотіла їй на вухо:

— Ще Енн просила мене передати, що вам потрібно частіше відпочивати в саду. І неодмінно зайти в притулок аббатиси.

— Притулок? Що ще за притулок? Міллі, повернувшись, вказала через вікно:

— Там, в саду, є маленький будиночок, його майже не видно за деревами і кущами. Енн називала його своїм притулком. Я ніколи не бачила, що там всередині.

Вона не дозволяла мені там прибирати. Сама все і мила, тому що, як вона говорила, це місце, де можна побути наодинці з собою, і тому туди не можна пускати сторонніх. Вона віддалялася туди час від часу — може, щоб помолитися Творцеві або просто для того, щоб побути одній. І вам обов'язково треба туди сходити, так вона мені сказала.

Верна роздратовано зітхнула.

— Схоже, це натяк на те, що мені знадобиться допомога Творця, щоб перебрати всі ці папірці! Її жарти часом могли роздратувати кого завгодно!

Міллі хихикнула.

— Так, аббатиса. Саме роздратувати! — Спалахнувши, вона прикрила долонями щоки. Хай вибачить мене Творець! Енн була доброю жінкою. І жарти її нікому не завдавали зла.

— Ну-ну…

Потираючи виски, Верна підійшла до столу. Вона дуже втомилася, і при погляді на гору паперів її починало колотити. З відкритого вікна вливалося свіже нічне повітря.

Вона повернулася до старенької.

— Уже пізно, Міллі. Піди повечеряй і приляж відпочити. Твоїм кісточках це не зашкодить.

— Ви дозволяєте, аббатиса? — Міллі заусміхалася. — І вас не хвилює, що ваш кабінет залишиться брудним?

Верна неголосно розсміялася.

— Міллі, я стільки років провела в мандрах, що врешті-решт просто закохалася в бруд! Не турбуйся, все добре. Іди відпочинь.

Міллі зібрала ганчірки і підхопила відро.

— Тоді спокійної вам ночі, аббатиса. Неодмінно сходіть в сад.

Двері за старенькою закрилася, і запанувала тиша. Верна постояла, вдихаючи запашне нічне повітря, потім ще раз озирнулася по сторонах і відкрила двері, що вели в сад.

22

Верна Йшла по вузенькій стежці, що вилася між лілій, відчуваючи, як з кожним кроком оживають затерплі м'язи і додається сил. Очі її поступово звикли до слабкого світла місяця, і вона зупинилася, насолоджуючись навколишньою красою.

В саду аббатиси росли рідкісні види вічнозелених дерев — приземкуваті і розлогі, вони цвіли цілий рік, хоча плоди приносили лише восени. Якось раз в Новому світі Верна натрапила на гайок таких дерев і виявила, що це улюблений притулок мерехтливих в ночі — тендітних створінь, які здаються тільки іскорками світла і яких можна побачити лише вночі.

Після того як Мерехтливі в ночі зрозуміли, що їм не зроблять нічого поганого, Верна і дві сестри, які з нею подорожували, провели в гайку кілька ночей, розмовляючи з цими сяючими створіннями. Від них, до речі, сестри і дізналися про Серединні Землі, якими правлять чарівники і сповідниці. Ще Верна з радісним подивом з'ясувала, що в Серединних Землях місця, де зосереджена магія, дбайливо охороняються, і люди дозволяють мешкати там цим істотам і спокійно жити своїм життям.

У Старому світі теж зустрічалися такі місця, але в Новому їх було значно більше. Ці крихітні ефемерні істоти дали Верні перший урок терпимості і поваги до тих, з ким ти ділиш свій світ. Творець наповнив його безліччю тендітних чудес, і самим мудрим вчинком по відношенню до них було просто залишити їх у спокої.

У Старому світі цієї точки зору дотримувалися всі, і майже скрізь дика магія була взята під контроль, щоб глухі до доводів розуму чарівні тварини не калічили і не вбивали людей. А Новий світ ще залишався таким, яким був Старий світ тисячоліття назад, до того, як людина зробила його безпечним, хоча, треба зізнатися, досить-таки нудним місцем проживання.

Верна сумувала по Новому світові. Тільки там вона відчувала себе затишно.

На тихій гладі ставка спали качки, засунувши голову під крило, а невидимі жаби оголошували ніч життєрадісним кваканням. Над водою ковзнула летюча миша. Легкий вітерець прошелестів і пропав в кронах.

Відразу за ставком стежка повертала до купки дерев, оточених густим чагарником. Чомусь Верна відразу зрозуміла, що це саме те місце, яке вона шукає, і повернула туди.

За вузеньким проходом в чагарнику їй відкрився чарівний крихітний будиночок з чотирма загостреними фронтонами. Козирок черепичного даху знаходився майже на рівні її голови. Величні адіантуми стояли по кутах будиночка, і гілки їх, переплітаючись, накривали його наче величезною парасолькою. Біля стін росла шипшина, і повітря було напоєне її ароматом. У верхній частині фронтонів були круглі вікна, але вони були прорізані занадто високо, щоб заглянути всередину.

Стежка впиралася в низенькі дерев'яні двері з вирізаним на них зображенням сонця, що сходить. Замку на дверях не було, тільки ручка.

Верна посмикала її, але двері навіть не поворухнулася. Щит. Двері виявилися захищені.

Намагаючись визначити властивості щита, Верна пробігла пальцями по його краю і здригнулася, відчувши крижаний холод.

Вона торкнулася свого Хань, м'яке тепло заструменіло по всьому тілу, наповнюючи душу знайомим спокоєм. Верну переповнював захват; в цю мить їй здалося, що вона майже єдина з Творцем. Повітря наповнилося цілою гамою запахів і звуків. Вона гостро відчувала вологий солоний присмак океану, ясно чула скрекіт комах, писк дрібних тварин і навіть уривки далеких слів, принесені сюди вітерцем. Верна прислухалася уважно, щоб упевнитися, що поблизу немає посторонніх, але нічого підозрілого не почула.

Тоді вона направила Хань на двері. Чуття підказувало їй, що весь будиночок обгорнутий коконом, і подібного йому вона ще не зустрічала. Він був створений з стихії льоду, сплетеної з чиїмось духом. Верна ніколи не думала, що таке взагалі можливо — переплести стихію з примарою, і не мала поняття, як цей кокон розплутати.

Раптово, підкоряючись внутрішньому пориву, вона торкнулася перснем-печаткою вирізаного на дверях зображення сонця. Двері відразу ж відчинилися.

Увійшовши в будиночок, Верна приклала перстень до такого ж різьбленого сонця на внутрішній стороні дверей, і ті слухняно закрилася. Своїм Хань Верна відчула, як щит міцно-міцно зімкнувся навколо неї. Жодного разу в житті вона не відчувала себе такою самотньою — і такою захищеною.

Спалахнули свічки. Ймовірно, вони були якось пов'язані зі щитом. Десять свічок, по п'ять у кожному канделябрі, було більш ніж достатньо, щоб освітити все приміщення. Канделябри стояли з двох боків невеликого вівтаря, покритого білою, розшитою золотом тканиною. На вівтарі Верна побачила чашу, цілком ймовірно, з пахощами, а на підлозі перед ним — червону рогожу із золотим орнаментом по краях.

Кожен з чотирьох альковів, утворених фронтонами, за розміром якраз відповідав зручному кріслу, що стояло в одному з них. У другому алькові знаходився вівтар, в третьому — крихітний столик і табуретка, а в останньому, біля самих дверей, — скриня. На скрині лежало акуратно складене покривало. В центрі приміщення залишалося вільне місце, але зовсім трохи — за площею не більше алькова.

Верна озирнулась, не розуміючи, навіщо Аннеліна веліла їй сюди прийти, і, сівши в крісло, обвела поглядом прикрашені фресками стіни. Що вона повинна тут зробити? Може просто відпочити? Аннеліна прекрасно уявляла, що означає бути аббатисою. Місце, де можна побути одній і ненадовго забути про гори паперів на столі. Верна задумливо потарабанив пальцями по підлокітнику. Ні. Навряд чи.

Вона відчувала себе незатишно. Її чекали справи. На столі лежали непрочитані звіти. Зчепивши руки за спиною, вона почала крокувати по крихітному приміщенню. Ні, все це — марна трата часу. Роздратовано зітхнувши, вона підійшла до дверей, але зупинилася, так і не торкнувшись кільцем різьбленого сонця.

Повернувшись назад, Верна трохи подумала, а потім, підібравши поділ, опустилася на коліна перед вівтарем. Може, Аннеліна хотіла, щоб вона помолилася? Аббатиса повинна бути благочестивою, хоча абсурдно вважати, що комусь потрібно особливе місце для молитви Творцеві. Він створив світ, і молитися йому можна де завгодно. Творець у тебе в серці і почує тебе, де б ти не був.

Зітхнувши, Верна здійняла руки, але настрій у неї було явно невідповідним для поглибленої молитви. Її дратувало, що Аннеліна, навіть мертва, змушує її щось робити. Постукуючи ногою по підлозі, Верна знову оббігла поглядом стіни.

Схоже, це черговий жарт Енн, яка навіть з потойбічного світу намагається в останній раз насолодитися владою. Невже їй за стільки років це не набридло?

Ну, це напевно не так. Енн не з таких. Вона все підстроїла так, щоб навіть після смерті могла…

Погляд Верни впав на чашу. У ній щось лежало, і це був аж ніяк не попіл.

Протягнувши руку, вона дістала невеликий паперовий згорток, перев'язаний шматочком дроту. Верна покрутила його в руках, розглядаючи з усіх боків.

Напевно, це воно і є. Мабуть, за ним вона і була сюди послана. Але чому згорток залишили саме тут? І раптом її осяяло — через щит! Ніхто, крім ігумені, не міг сюди увійти!

Верна розігнула дріт, обережно розгорнула папір і заглянула всередину.

Дорожній щоденник.

Зробивши глибокий вдих, вона дістала щоденник і перегорнула. Порожній.

Дорожні щоденники, як і дакрили, були магічними предметами, і створили їх чарівники, які володіли і Магією Приросту, і Магією Збитку. З тих пір протягом трьох тисячоліть таких чарівників більше не народжувалося — окрім Річарда.

Були такі, хто опанував Магією Збитку за покликанням, але тільки Річард отримав її від народження.

Дорожні щоденники мали ось яку властивість: кожен мав собі пару, і те, що писалося в одному за допомогою доданого до нього стилосу, відразу ж з'являлося в іншому. Тим же стилосом можна було стерти написане, тому щоденники ніколи не кінчалися і їх можна було використовувати знову і знову. У кабінеті аббатиси Верна виявила цілий ящик таких щоденників, пов'язаних парами.

Зазвичай їх брали з собою Сестри, вирушаючи на пошуки володіючих даром хлопчиків. Для цього нерідко доводилося перетинати Долину заблукалих, а опинившись по той бік бар'єру, вже не було можливості повернутися назад за додатковими інструкціями. Кожна сестра могла здійснити лише одну подорож туди і назад. До недавнього часу. Поки Річард не зруйнував Вежі смерті.

Хлопчик, якийне розуміє свого дару, часом навіть не підозрює про нього, але дар все одно виявляється. Деякі сестри мали здатність виявляти в потоці сили коливання, викликані його проявами. Проте така чутливість зустрічалася рідко, тому за хлопчиками посилали звичайних сестер, які брали з собою щоденники, щоб мати можливість у будь-яку хвилину зв'язатися з Палацом пророків.

Зрозуміло, навчити хлопчика управляти даром міг і чарівник. Насправді це було куди краще, але чарівників поступово ставало все менше і менше і, крім того, далеко не всі хотіли звалювати на себе таку відповідальність. Тому сестри Світла ще давним-давно уклали з чарівниками угоду, згідно з яким їм дозволялось взяти хлопчика до себе на виховання тільки в тому випадку, якщо немає чарівника, який би вчив його сам.

Сестри, зі свого боку, поклялися ніколи не забирати хлопчика, якого погодився вчити чарівник.

Покаранням за порушення угоди була неминуча смерть, якщо сестра, яка порушила угоду, знову з'явиться в Новому світі. У випадку з Річардом Аннеліна порушила угоду. А Верна послужила їй знаряддям, хоча і не знала про це.

Гірше того. Виявляється, Аннеліна прекрасно знала, де знаходиться Річард, і свідомо заплутала тих, хто вирушив на його пошуки. Через це Верна постаріла на двадцять років, що за мірками Палацу пророків прирівнювалося до трьох сотень років. І хоча вона поступила так для того, щоб реалізувалася потрібна гілка пророцтва і Володар був би зупинений, Верна не могла пробачити Аннеліні, що в неї відібрали молодість заради відволікаючого маневру, навіть не запитавши її згоди.

Схаменувшись, Верна осмикнула себе. Нічого в неї не відняли. Вона виконувала волю Творця. І та обставина, що вона не знала подробиць, не робить її роботу менш важливою. Багато людей витрачають молодість на всілякі дурниці. А Верна витратила її заради того, щоб врятувати всіх, хто живе.

Та й потім, ці двадцять років швидше за все були кращим часом в її житті.

Вона багато чого побачила, вона навчилася приймати рішення і нести відповідальність за них. І була врятована від необхідності читати купи звітів, навпаки, сама створювала їх. Ні, вона нічого не втратила. Навпаки, придбала набагато більше, ніж якщо б прожила в Палаці триста, чи навіть більше ніж триста, років.

Верна відчула, як на руку капнула сльоза, і витерла щоку. Вона нудьгувала по подорожах. Раніше вона думала, що ненавидить ці поїздки, і тільки тепер зрозуміла, як багато вони для неї значили. Тремтячими пальцями Верна провела по обкладинці дорожнього щоденника і раптом відчула знайоме відчуття…

Вона швидко піднесла щоденник до очей. Так і є. Три зморшки, глибока подряпина на задній обкладинці… Той самий щоденник! Двадцять років вона чи не кожен день тримала його в руках — як же після цього помилитися! Це саме він.

У кабінеті аббатиси Верна свого часу передивилася всі щоденники в пошуках свого, але не знайшла. Виявляється, він лежав тут.

Але навіщо? Розгорнувши папір, в який був обгорнутий щоденник, вона побачила напис. Верна піднесла папір ближче до свічки.

«Бережи його як зіницю ока».

Верна перевернула папір іншою стороною, але це було все.

«Бережи його як зіницю ока».

Верна знала почерк Аннеліни. Коли вона відправилася за Річардом, їй було заборонено вдаватися до магії Рада-Хань, щоб тримати його в узді, хоча вона повинна була доставити в Палац не хлопчика, як зазвичай, а дорослого чоловіка.

Тоді Верна, розсердившись, відправила до Палацу послання:

Я сестра, яка несе відповідальність за цього хлопчика. Отримані мною вказівки нерозумні, якщо не сказати — абсурдні. Мені необхідно знати, в чому сенс цих вказівок. Мені необхідно знати, від кого вони виходять.

Відповідь послідувала негайно:

Ти повинна виконувати вказівки, або ж тобі доведеться відповідати за наслідки. І більше не сумнівайся в вказівках з Палацу.

Аббатиса, власноруч.

Ця догана назавжди закарбувався в пам'яті Верни. І почерк теж. Стрічка на клаптику паперу була написана тією ж рукою.

Тільки повернувшись до Палацу, Верна дізналася, що Річард володіє Магією Збитку, і зрозуміла, що якби вона вдалася до допомоги Рада-Хань, юнак швидше за все просто вбив би її. Аббатиса врятувала їй життя, але Верні було прикро, що їй нічого не пояснили.

Втім, Верна розуміла, чому Аннеліна так вчинила. У Палаці були сестри Тьми, і аббатиса не хотіла ризикувати. Але все одно було прикро.

Розум і почуття не завжди перебувають у злагоді. Ставши аббатисою, Верна почала розуміти, що часом переконати людей в необхідності зробити щось просто неможливо і тоді залишається тільки наказувати. А іноді доводиться використовувати людей так, що вони самі про це не знають.

Верна кинула папір у чашу, підпалила його за допомогою Хань і дочекалася, поки не залишиться нічого, крім попелу.

Потім вона міцніше стиснула дорожній щоденник — свій щоденник — в руці. Приємно, що він знову у неї. Звичайно, він не особисто її, а належить Палацу, але Верна володіла ним стільки років, що звикла вважати своїм, як старого надійного друга.

І тут її ніби вдарило. А де ж другий? У цього щоденника є двійник.

Де він? У кого?

Верна, здригнувшись, подивилася на книжечку. Аннеліна знову нічого не пояснила. Цілком може бути, що другий у когось із сестер Тьми. Може, таким чином Аннеліна намагалася допомогти їй дізнатися, хто з сестер потай служить Володареві? Але як? Не може ж вона просто написати в щоденнику «хто ти і де ти?».

Верна поцілувала перстень і встала.

«Бережи його як зіницю ока».

Подорожі були небезпечні. Сестер могли взяти в полон і навіть вбити захищені своєю магією вороже налаштовані люди. В таких ситуаціях тільки дакрил, схожа на ніж зброя, яка миттєво відбирає життя, була здатна захистити сестру за умови, що вона виявиться досить моторною. Верна і раніше носила свій дакрил в рукаві. А колись давно вона пришила до сукні потайну кишеню, щоб зберігати там дорожній щоденник.

Засунувши книжечку в тайничок, вона погладила його через сукню.

«Бережи його як зіницю ока».

Милостивий Творець, у кого ж другий?

Коли Верна вийшла в приймальню, сестра Феба підскочила немов ужалена і залилася рум'янцем.

— Аббатиса… Ви мене налякали! Вас не було в кабінеті… Я подумала, що ви пішли спати. Верна глянула на завалений паперами стіл.

— По-моєму, я веліла тобі закінчити на сьогодні і йти відпочивати.

— Так, — кивнула Феба, в збентеженні ламаючи пальці. — Але я згадала, що забула перевірити деякі цифри, злякалася, що ви це виявите, і прибігла назад, щоб доробити.

Верна склала руки на животі.

— Феба, тобі не хотілося б зробити для мене те, що аббатиса Аннеліна завжди доручала своїм старшим помічницям?

Феба перестала ламати пальці.

— Звичайно! А що саме?

Верна жестом вказала на свій кабінет.

— Я пішла в сад, щоб попросити Творця вказати мені шлях, і мені спало на думку, що в ці часи випробувань слід звіритися з пророцтвами. Коли у аббатиси Аннеліни виникала така необхідність, вона веліла своїм помічницям видалити зі сховища всіх сторонніх, щоб ніхто не бачив, що саме вона читає. Чи не хочеш спуститися туди і наказати всім покинути сховище, оскільки зараз туди прийде аббатиса? Феба зраділа.

— З задоволенням, Верна!

Але ж вона дійсно на вигляд майже дівчисько, невдоволено подумала Верна.

Вони з Фебою були ровесницями, хоча, побачивши їх поруч, ніхто б цього не сказав.

— Тоді пішли. У мене є ще й інші справи. Сестра Феба кинулася до дверей, на ходу накидаючи на плечі свою білу шаль.

— Феба. — Кругле личко виглянуло з-за дверей. — Якщо Уоррен в сховищі, нехай залишається. Він краще за інших розбирається в книгах і швидше відшукає мені потрібні. Це збереже час.

— Добре, Верна, — видихнула Феба. Їй подобалася робота в приймальні — напевно, тому, що піднімала її у власних очах. Не дивно, що можливість віддати наказ, хоч і від імені аббатиси, так обрадувала її. Феба посміхнулася. — Добре, що на місці опинилася я, а не Дульче!

Верна згадала, що колись вони з Фебою були дуже схожими за характером. І подумала, невже вона була такою ж нестриманою, коли Аннеліна відправила її за Річардом? Так, за проведені поза стінами Палацу роки вона стала старше Феби не тільки зовні. Втім, подорожі завжди розширюють кругозір.

— Прямо як в старі добрі часи, правда? — Посміхнулася Верна, коли вони з Фебою спускалися по сходах.

Феба хихикнула:

— Ага! Тільки тепер нам не доведеться забивати чарами тисячі цвяхів!

І вона побігла вперед, шелестячи подолом. Верна підійшла до величезних дверей сховища саме в той момент, коли Феба виводила звідти шістьох сестер, двох послушниць та трьох вихованців. Їх навчання не переривалося ні вдень, ні вночі, і часом їх навіть спеціально будили — зокрема, для занять в сховищі. Час доби не мав значення для Творця, і учні повинні були знати, що, виконуючи Його волю, вони теж не повинні звертати уваги на подібні дрібниці. Побачивши аббатису, всі дружно вклонилися.

— Хай благословить вас Творець, — вимовила Верна. Вона мало не почала вибачатися за те, що виставила їх зі сховища, але вчасно схаменулася. Вона ніяк не могла звикнути до того, що її слово — закон.

— Нікого немає, аббатиса, — урочисто проголосила Феба і, кивнувши в сторону сховища, додала:

— Залишився лише той, кого ви хотіли бачити. Він в одному з малих залів.

Кивнувши їй, Верна повернулася до послушниць, які в усі очі дивилися на аббатису.

— Як просувається ваша навчання? Тремтячи як осикові листки, дівчата сіли в реверансі. Залившись краскою, одна з них відповіла:

— Дуже добре, аббатиса.

Верна згадала, як колись Аннеліна точно так само заговорила з нею і навіть їй посміхнулася. Верні тоді здалося, що з нею говорить сам Творець. У спогаді про цю хвилину вона ще довгі роки черпала сили.

Нахилившись, Верна притягнула до себе обох дівчат і поцілувала кожну в лоб.

— Якщо буде необхідність, не бійтеся — звертатися прямо до мене. Для цього я тут перебуваю і люблю вас, як усіх чад Творця.

Дівчатка просіяли і знову зробили реверанс, цього разу набагато впевненіше.

Круглими очима вони дивилися на золотий перстень у Верни на пальці. Як годиться, вони поцілували власні кільця, шепочучи молитву Творцеві. Верна зробила те ж саме. Очі послушниць округлилися ще більше.

Верна простягнула руку.

— Чи не хочете поцілувати кільце, що символізує Світло, за яким всі ми слідуємо?

Послушниці по черзі опустилися на коліно і поцілували перстень із зображенням сонця, що сходить.

Верна поклала їм на плечі руки.

— Як вас звуть?

— Елен, аббатиса, — представилася одна.

— Валерія, аббатиса, — вимовила друга.

— Елен і Валерія. — Верні не треба було нагадувати собі, що слід посміхнутися. — Запам'ятайте, Елен і Валерія: хоча багато хто знає більше вас і можуть навчити вас різних речей, немає таких, хто стоїть ближче до Творця чи дальше.

Навіть я. Ми всі — його діти.

Послушниці пішли, а Верна ще раз посміхнулася і помахала рукою їм услід.

Залишившись удвох з Фебою, вона доторкнулася до холодної металевої пластинки в стіні. Величезні двері, що представляли собою гігантський кам'яний моноліт, з гуркотом зрушилися з місця. Підлога затремтіла. Головний вхід в сховище закривався вкрай рідко. Тільки при надзвичайних обставинах і тільки аббатиса могла його запечатати. Верна зробила крок вперед, і двері зачинилися у неї за спиною. У сховищі було тихо, немов у могилі.

Верна пройшла повз древні, потерті столи, завалені сувоями, побачила подекуди збірники найпростіших пророцтв. Мабуть, сестри вели заняття. У нішах горіли лампи, але все одно здавалося, що в сховищі панує темрява.

Довгі ряди книжкових полиць височіли вздовж стін між масивними кам'яними колонами.

Уоррен був в одному з далеких залів. Доступ туди був дозволений далеко не всім, тому кожне з крихітних приміщень мало власні двері і щит. Там, де зараз перебував Уоррен, зберігалися найраніші пророцтва, написані на древнедхаріанській мові. Тепер уже мало хто володів цією мовою, але Уоррен і попередниця Верни були серед цих небагатьох.

Коли Верна увійшла, Уоррен ледь глянув на неї.

— Феба сказала, що ти хотіла подивитися якісь книги, — неуважно кинув він.

— Уоррен, я хотіла поговорити з тобою. У мене новини.

Перевертаючи сторінку, він навіть не зволив підняти погляд.

— Так-так, добре.

Насупившись, Верна підсунула стілець, але не сіла. Завченим рухом вона вихопила лівою рукою дакрил. Дакрил дуже нагадував кинджал, тільки його срібний клинок був круглим і тонким, наче голка. Але не рана, нанесена ним, була смертельною. Дакрил — зброя, що мала стародавню магію, — миттєво витягувала життя з жертви, незалежно від тяжкості завданого нею поранення. І захисту від його магії не було.

Уоррен нарешті підняв голову. Очі у нього були червоні від втоми.

— Уоррен, я хочу, щоб ти взяв ось це.

— Дакрил — зброя сестер.

— У тебе теж є дар, так що ти можеш ним користуватися не гірше за мене.

— І навіщо вона мені, по-твоєму?

— Щоб нею захищатися.

— Про що це ти? — Нахмурився Уоррен.

— Про сестер… — Верна осіклася. Хто знає, як далеко можуть чути ті, хто володіє Магією Збитку. Чули ж вони Аннеліну. — Ну, ти знаєш. Верна знизила голос. — Уоррен, твій дар безсилий проти них. А від цієї штуки порятунку немає. Ніякого. — Вона вправно покрутила дакрил, демонструючи завидну вправність. Срібло похмуро блиснуло в тьмяному світлі лампи. Перехопивши дакрил, вона протягнула його Уоррену руків'ям вперед. — Я знайшла кілька штук у себе в кабінеті і хочу, щоб один був у тебе. Уоррен відмахнувся.

— Я не знаю, як поводитися з ним. Я вмію тільки читати старі книги.

Верна згребла його за комір балахона і притягнула до себе.

— Просто колеш ним, і все. В живіт, груди, спину, шию, руку, ногу — все одно! Просто ткни, закликавши водночас свій Хань, і супротивник буде мертвий, не встигнеш ти і оком моргнути!

— У мене рукави не такі, як у тебе. Я його загублю.

— Уоррен, дакрилу абсолютно все одно, де ти будеш його носити. Поклади в кишеню, якщо хочеш. Тільки не сядь на нього ненароком. Зітхнувши, Уоррен взяв дакрил.

— Ну, якщо це принесе тобі задоволення… Тільки сумніваюся, що в мене вистачить духу когось заколоти.

Відпустивши його, Верна спрямувала погляд удалину.

— Ти сильно здивуєшся, виявивши, на що ти здатний, якщо змушує необхідність.

— І ти прийшла тільки тому? Тому що знайшла зайвий дакрил?

— Ні. — Верна дістала з потайної кишені дорожній щоденник і поклала перед Уорреном. — Я прийшла через це.

Він скоса подивився на неї.

— Збираєшся в подорож?

Не витримавши, Верна стукнула його по плечу.

— Та що з тобою, врешті-решт?! — Уоррен відсунув книгу.

— Я просто втомився. Так що ж особливого в цьому дорожньому щоденнику?

Верна знизила голос.

— Аббатиса Аннеліна залишила мені послання, в якому веліла піти в її таємний будиночок в саду. Двері було закрито щитом, сплетеним з льоду і духу. Уоррен запитально підняв брову. Верна показала перстень. — Вони відкрилися ось цим. А всередині я знайшла щоденник. Він був загорнутий у папір, а на ньому було написано «храни його, як зіницю ока».

Уоррен взяв щоденник книжечку і перегорнув порожні сторінки.

— Напевно, через нього вона збирається передати тобі інструкції.

— Вона мертва!

— І ти думаєш, це її зупинить? — Уоррен. глузливо вигнув брову.

— Може, ти і правий, — мимоволі посміхнулася Верна. — Може, другий щоденник ми спалили разом з нею, і вона буде слати вказівки зі світу мертвих.

Обличчя Уоррена одразу стало серйозним.

— А ти що, не знаєш, де його пара? Підібравши сукню, Верна сіла, підсунув стільця ближче.

— Поняття не маю. Це якийсь ребус. Може, Енн таким чином хотіла мені сказати, що якщо я знайду другий, то знайду і нашого ворога.

Брови Уоррена зрушилися до перенісся.

— Повна нісенітниця. Як тобі тільки могло прийти це в голову?

— Я не знаю, Уоррен! — Верна провела долонею по обличчю. — Це єдине, до чого я змогла додуматися. Може, тебе осінить? Чому вона не повідомила, де знаходиться інший? Якби він був у когось, кому можна довіряти, вона цілком могла просто написати ім'я, або хоча б натякнути, що другий щоденник — у друга.

— Мабуть. — Уоррен знову втупився на стіл.

— В чому справа, Уоррен? — М'яко спитала Верна. — Ти сьогодні зовсім не такий.

Уоррен подивився на неї. Погляд у нього був тривожним.

— Я прочитав пророцтво, яке мені дуже не подобається, — промовив він нарешті.

— І що в ньому?

Уоррен довго мовчав. Потім він двома пальцями підштовхнув до Верни листок паперу. Повагавшись, вона взяла його в руки і почала читати вголос.

Коли аббатиса і Пророк підуть до Світла в священному обряді, на тому вогні скипить котел обману і піднесеться лжеаббатиса, яка буде правити до самої загибелі Палацу пророків. На півночі ж оперезаний мечем залишить його заради срібної сильфіди, яку поверне до життя, і вона ввергне його в обійми зла.

Верна боялася зустрітися поглядом з Уорреном. Впустивши папір на стіл, вона склала руки на колінах, щоб не було видно, як тремтять її пальці. Вона мовчки сиділа, втупившись в підлогу і не знаючи, що сказати.

— Це пророцтво істинної гілки, — порушив нарешті мовчання Уоррен.

— Смілива заява навіть з боку такого талановитого тлумача, як ти. Скільки років цьому пророцтву?

— Немає і дня. — Верна підняла на нього круглі від подиву очі.

— Що?! — Пошепки вимовила вона. — Уоррен, ти хочеш сказати, що… що це твоє? Що ти нарешті сам склав пророцтво?

Погляд Уоррена був спрямований в далечінь.

— Так. Я впав у якийсь транс, і в цьому стані мене відвідало видіння.

Разом з ним прийшли й слова. Напевно, те ж саме відбувалося і з Натаном.

Пам'ятаєш, я казав тобі, що недавно почав розуміти пророцтва, як ніколи до цього не розумів? Істинне розуміння їх приходить через видіння.

— Але в книгах записані слова, а не видіння, — розвела руками Верна.

— Слова — тільки спосіб їх передати і викликати видіння у того, хто володіє даром пророцтва. Все, що сестри вивчили за останні три тисячі років, лише в малому ступені наближає вас до розуміння пророцтв. Слова — це всього лише свого роду вимикач. Я це зрозумів, коли до мене прийшло пророцтво, яке ти прочитала. У моїй голові наче відкрилися замкнені до того двері. Скільки років витрачено, а ключ до розгадки, виявляється, був весь час в мені!

— Ти хочеш сказати, що можеш прочитати будь-яке пророцтво, і в видінні тобі з'явиться його справжнє значення?

Уоррен похитав головою:

— Я лише дитина, яка робить перші кроки. Мені треба буде пройти довгий шлях, перш ніж переді мною відкриється все.

Верна глянула на лежачий на столі аркуш паперу, потім відвела погляд і почала крутити перстень на пальці.

— А це, яке прийшло до тебе, означає саме те, що написано?

Уоррен провів язиком по пересохлі губи.

— Як і перший крок дитини, воно дуже нерівне. Це не найточніше з пророцтв. Можна сказати, це свого роду проба пера. Тепер, до речі, я розумію, що і багато інших, які я читав, теж з цієї категорії, але…

— Уоррен, це правда чи ні?! — Він задумливо опустив рукава.

— Все правда, але слова, як і у всіх пророцтвах, не обов'язково виражають те, що нам здається. — Рипнувши зубами, Верна нахилилася до чарівника.

— Відповідай на питання, Уоррен! Ми з тобою в одному човні. Я повинна знати!

Він з удаваною недбалістю відмахнувся, немов хотів показати, що все це не так вже й важливо, але Верна сприйняла цей жест як попередження.

— Слухай, Верна, я знаю, що було в видінні, але я новачок і не все розумію, хоча це пророцтво і зроблено мною.

Верна твердо дивилася на нього.

— Розповідай, Уоррен.

— Аббатиса в пророцтві — не ти. Не знаю, хто це, але не ти.

Верна, зітхнувши, прикрила очі.

— Що ж, все не так погано, як я було подумала. У всякому разі, не я погублю Палац. Так що можна спробувати перетворити це пророцтво в помилкову гілку.

Уоррен відвернувся і, схопивши зі столу листок з пророцтвом, сунув його в книгу.

— Верна, щоб хтось інший став аббатисою, ти повинна вмерти.

23

По його тілу пробігла хвиля бажання, і він зрозумів, ще не бачачи її, що вона увійшла до кімнати. Його ніздрі затріпотіли, безпомилково відчувши властивий тільки їй запах, і він знову відчув, що не в силах протистояти спокусі.

Разом з тим Річард відчував якусь загрозу, невловиму, як ніби промайнула в тумані тінь, але від цього спокуса ставала тільки сильніше.

З відчаєм людини, яка атакована численними ворогами, він схопився за руків'я меча, сподіваючись відстрочити своє падіння, яке було майже неминуче.

Втім, зараз він сподівався не на оголену сталь, а на лещата магічної люті, яка дасть йому силу встояти. Він витримає. Повинен витримати.

Від цього залежить все.

Річард вчепився в руків'я меча і дозволив хвилям всепоглинаючої люті затопити його душу.

Піднявши очі, він побачив голови Докаса і Ігана, що пливли над натовпом. Її не було видно за спинами стоячих перед ним людей, але він знав, що вона тут.

Солдати і дворяни почали розступатися, даючи дорогу величезним д'харіанцам і тій, кого вони супроводжували. Натовп захвилювався, наче поверхня озера, в яке кинули камінь. Річарду пригадалося пророцтво, в якому його самого називали «каменем, кинутим у ставок», — творцем хвиль в світі живих.

І тут він побачив її.

Від довго стримуваної пристрасті у нього перехопило подих. Вона була в тому ж рожевому шовковому платті, що і минулої ночі, оскільки не взяла з собою іншого одягу. Річард раптом виразно пригадав її слова про те, що вона спить голою, і відчув, як важко закалатало його серце.

Неймовірним зусиллям волі він примусив себе зосередитися на справі. Вона широко розкритими очима дивилась на солдатів, яких так добре знала. Це була кельтонська палацова гвардія, тільки тепер всі вони були одягнені в д'харіанську форму.

Річард встав рано і особисто простежив за всіма приготуваннями. Спати все одно було неможливо: його терзали сни, повні плотських утіх.

Келен, любов моя, чи зможеш ти пробачити мені мої сни?

За його наказом в Палац сповідниць було доставлене все необхідне.

Обеззброєні кельтонці не мали особливої можливості заперечувати, але, надівши темні шкіряні обладунки, оглянули один одного і залишилися задоволені. Їм оголосили, що відтепер Кельтон стає частиною Д'Хари, і повернули зброю.

Тепер вони стояли в ряд, горді й пильні, не зводячи очей з представників інших країн, які ще не приєдналися до Д'Хари.

Як виявилося, немає лиха без добра. Заметіль, що дозволила Брогану вислизнути, затримала в місті офіційних осіб і дипломатів. Річард не забув цим скористатися і наказав всіх високопоставлених осіб призвести до Палацу. Він хотів, щоб вони були присутні при капітуляції Кельтона, однієї з наймогутніших держав Серединних Земель. Він бажав дати їм останній урок.

Коли Катрін почала підніматися по сходах на підвищення, Річард встав їй назустріч. Бердіна зробила крок в сторону, даючи їй дорогу. Річард розставив МордСіт по далеких кутах подіуму, щоб вони знаходилися подалі від нього. Кара хотіла йому щось сказати, але він навіть слухати не став.

Коли карі очі Катрін зупинилися на ньому, Річард ледь встояв на ногах.

Ліва рука, що стискала руків'я меча, почала тремтіти. Він нагадав собі, що йому не треба хапатися за меч, щоб управляти його магією, і ризикнув його відпустити.

Намагаючись навчити його торкатися Хань, Верна змушувала його представляти подумки якусь картинку, щоб зосередитися. Річард тоді вибрав для цього Меч Істини і тепер теж міцно тримав у голові його уявне зображення.

Але в сьогоднішній битві з тими, хто стоїть перед ним, від меча пуття мало.

Сьогодні від нього потрібні спритна дипломатія і маневри, розроблені за допомогою генерала Райбаха і його офіцерів. Річард сподівався, що все пройде як треба.

— Річард, що…

— Ласкаво просимо, герцогиня. Все вже готове. — Річард поцілував їй руку з галантністю придворного кавалера, але, доторкнувшись губами до її шкіри, відчув, як у серці розгорається полум'я. — Я знав, що ви захочете, щоб представники інших країн були свідками вашого відважного рішення першими приєднатися до нас в боротьбі з Імперським Орденом, першими прокласти шлях до порятунку Серединних Земель.

— Але я… Так… Звичайно…

Річард повернувся до запрошених. Вони напружено чекали подальшого розвитку подій, але все ж цього разу аудиторія здавалася куди спокійнішою і прихильнішою, ніж минулого разу.

— Герцогиня Лумхольц, яка, як вам, сподіваюся, відомо, незабаром стане королевою Кельтона, від імені свого народу прийняла рішення приєднати Кельтон до Д'Хари і побажала, щоб ви були присутні при підписанні нею акта про капітуляцію.

— Річард, — зашепотіла Катрін, трохи наблизившись, — я повинна… Спочатку потрібно дати документи нашим юристам… Просто для впевненості, що вони складені правильно і що не виникне ніяких непорозумінь.

Річард підбадьорливо посміхнувся.

— Хоча я аніскільки не сумніваюся, що документи складені бездоганно, але тим не менш передбачав ваше занепокоєння і дозволив собі вільність запросити їх на підписання. — Річард махнув рукою. Раїна схопила за лікоть якогось чоловіка і втягла на подіум. — Майстер Сіфолд, чи не висловите ви вашій майбутній королеві свою професійну думку?

Чоловік вклонився.

— Як і каже Магістр Рал, герцогиня, документи складені бездоганно і ясно. Ніяких непорозумінь бути не може.

Річард взяв зі стола красиву грамоту.

— З вашого дозволу, герцогиня, я хотів би зачитати акт про капітуляцію присутнім тут представникам країн, що входять в Серединні Землі. Нехай вони переконаються в вашій мужності і у вашій щирості.

Герцогиня Лумхольц гордо підняла свою чарівну голівку і окинула поглядом присутніх.

— Так, Магістр Рал, прошу вас. — Річард теж глянув на напружені від очікування лиця.

— Будь ласка, не йдіть. Це не займе багато часу.

Тримаючи перед собою папір, Річард почав голосно читати:

— Так буде відомо всім народам, що Кельтон, підписуючи цей акт, беззастережно капітулює перед Д'харом. Підписано мною власноруч як законно призначеним правителем Кельтона. Герцогиня Лумхольц.

Річард поклав папір на стіл, вмочив перо в чорнильницю і простягнув його Катрін. Вона завмерла. Обличчя її зробилося попелясто-сірим.

Річард злякався, що герцогиня зараз впаде. Вибору в нього не залишалося. Закликавши магію меча, він наблизив губи до вуха герцогині і, стійко витримуючи болісні хвилі бажання, викликаного дотиком до її шкіри, шепнув:

— Катрін, коли ми покінчимо з цим, не погодитеся ви прогулятися зі мною? Удвох? Я мріяв про вас всю ніч…

Нормальний колір моментально повернувся до її щік. Річард вже був впевнений, що зараз вона обійме його, і подякував духам, коли цього не сталося.

— Звичайно, Річард, — шепнула у відповідь герцогиня. — Я теж мріяла тільки про вас. Давайте швидше покінчимо з усіма формальностями.

— Я пишаюся вами, вашою силою і мужністю. — Герцогиня посміхнулася такою багатообіцяючою посмішкою, що не тільки у Річарда, але, напевно, у половини чоловіків у залі спалахнули вуха.

Герцогиня взяла перо, не забувши торкнутися при цьому його руки.

— Я підписую акт про капітуляцію голубиним пером в знак того, що роблю це з доброї волі і в ім'я Миру, а не як потерпіла поразку сторона. Мною керує любов до свого народу і надія на майбутнє. І надія ця пов'язана з цією людиною — Магістром Ралом. Від імені Кельтона клянусь у вічній помсті тому, хто посміє завдати йому шкоди.

Нахилившись, вона поставила під документом витіюватий підпис.

Не встигла вона випрямитися, як Річард дістав ще кілька паперів і поклав перед нею.

— Що…

— Листи, про які ви говорили, герцогиня. Я не хотів обтяжувати вас цією роботою потім, коли ми зможемо використовувати час набагато краще. Ваші помічники допомогли їх скласти. Будь ласка, перевірте і переконайтеся, що тут викладено все, що ви хотіли сказати, коли минулої ночі запропонували їх написати.

Лейтенант Харрінгтон з вашої палацової гвардії підказав нам ім'я генерала Болдуїна, командувача кельтонськими збройними силами, імена дивізійних генералів Каттера, Лейде, Несбіта, Бредфорда і Емерсона, а також ще декількох гвардійських командирів. Вам потрібно лише підписати ці листи, адресовані кожному з них, в яких міститься наказ передати командування моїм офіцерам. Представники вашої гвардії відправляться в Кельтон з тими, хто прийме командування. Ваш помічник ад'юнкта, майстер Монтлеон, надав нам величезну допомогу в складанні інструкцій міністру фінансів Пеллетьє, майстру Карлайлу, міністру стратегічного планування, губернаторам, керуючим торговими місіями, Камерону, Таку, Спунеру, Ешмору, а також Левардсону, Дудье і Фолкінгему з міністерства торгівлі. Коад'ютор Шаффер не менш люб'язно надав нам список мерів. Ми не хотіли завдати комусь образи, упустивши хоча б одного, тому попросили його зробити повний список. Тут листи до всіх, але, звичайно, текст один і той же, тільки проставлені імена. Так що вам досить прочитати тільки одне, а потім підписати інші. Ми відправимо їх прямо звідси. Гінці вже чекають. Кожного буде супроводжувати кілька солдатів з вашої гвардії, щоб не виникло непорозумінь. Я зібрав тут всю вашу гвардію, щоб надалі гвардійці могли підтвердити справжність вашого підпису.

Річард перевів дух і випростався. Катрін, очманіло кліпаючи, дивилася на купу паперів. Її помічники стовпилися навколо, горді своєю роботою, виконаною в настільки короткий термін. Річард знову нахилився до герцогині.

— Сподіваюся, я зробив все, як ви хотіли, Катрін. Ви сказали, що самі про все подбаєте, але я не хотів нудьгувати без вас, поки ви будете займатися канцелярщиною, тому встав раніше і все приготував. Сподіваюся, ви задоволені.

Вона глянула на лежачий зверху лист і зрушила його в сторону, щоб прочитати наступний.

— Так… звичайно…

Річард присунув їй крісло.

— Чому б вам не присісти?

Катрін сіла і почала підписувати листи, а Річард, зсунувши перев'язь з мечем, сів поруч, в крісло Матері-сповідниці. Він перевів погляд на представників країн Серединних Земель, які спостерігали за процедурою, і не зводив з них очей, поки скрипіло перо. Магічна лють вирувала в ньому, але він стримував її, щоб не втрачати зосередженості. На мить Річард повернувся до кельтонських чиновників.

— Сьогодні ви проробили чудову роботу, і я порахую за честь, якщо ви захочете і надалі приміняти ваші здібності. Упевнений, що зможу знайти їм гідне застосування, коли Д'Хара почне розширюватися.

Вислухавши слова подяки, Річард знову звернув усю увагу на мовчазних глядачів. Д'харіанські офіцери за багато місяців встигли чимало дізнатися про торгівлю в Серединних Землях. Поки Річард разом з ними ганявся за Броганом, він розпитав їх, а сьогодні вранці ще розширив свої знання. Якщо знаєш, що питати, можна дізнатися багато чого. Особливу допомогу в цьому надала пані Сандерхолт, яку Творець не обділив ні слухом, ні цікавістю.

— Деякі з документів, які підписує герцогиня, стосуються торгівлі, — повідомив Річард вичікувально спостерігаючим за ним дипломатам. Катрін старанно водила пером. Він обласкав поглядом її оголені плечі і зусиллям волі відвів очі. — Оскільки відтепер Кельтон входить до складу Д'Хари, ви повинні віддавати собі звіт, що він не стане вести ніяких торгових операцій з тими, хто не приєднається до нас.

Він подивився на низенького товстого чоловіка з кучерявою сивою бородою.

— Наскільки я розумію, представник Гартрам, це ставить Ліфан в скрутне становище. Оскільки кордони Кельтона і Галеї відтепер закриті для всіх, хто не входить до складу Д'Хари, для вашої торгівлі наступають важкі дні. На півночі у вас Галея з Кельтоном, на сході — Д'Хара і гори Ранг-Шада на заході. Вам буде досить важко знайти руду, щоб отримати залізо, яке раніше ви купували у Кельтона в обмін на зерно. Адже Кельтон відтепер закуповуватиме зерно з Галеї. Оскільки ці дві держави відтепер входять до складу Д'Хари, їм більше немає необхідності займатися контрабандистами, і їх армії можуть повністю зосередитися на охороні зовнішніх кордонів. Д'Хара, в свою чергу, безумовно, знайде застосування кельтонському залізу і сталі. Раджу вам поспішити з пошуком руд, оскільки Імперський Орден нападе скоро і, найімовірніше, з півдня. Я підозрюю, що їх війська підуть прямо через Ліфан, а мої люди не стануть проливати за вас кров.

Річард перевів погляд на високого худорлявого чоловіка, майже лисого, якщо не рахувати декількох сивих волосинок на голому черепі.

— Посол Безанкур, з глибоким жалем повинен повідомити вам, що один з цих листів містить вказівки для командувача Камерона. У ньому говориться, що всі угоди між Сандаром і Кельтоном відтепер дезавуйовані. До тих пір поки і ви не ввійдете до складу Д'Хари. Навесні Сандар не зможе перегнати худобу з рівнин на високогірні пасовища Кельтона.

Посол зблід так, що його можна було прийняти за мерця.

— Але, Магістр Рал, нам ніде пасти худобу весною і влітку! Влітку наші рівнини перетворюються на пустелю. Що ж нам робити?

Річард знизав плечима:

— Можу порадити почати різати худобу, щоб зберегти хоч щось. Посол ахнув.

— Магістр Рал, угоди між нами та Кельтоном діють уже сотні років!

Вся наша економіка тримається на вівчарстві!

— Мене це не стосується, — вигнув брову Річард. — Я проявляю турботу тільки про наших союзників.

Посол Безанкур благально звів руки.

— Магістр Рал, мій народ розориться! Вся країна спорожніє, якщо нам доведеться порізати отари! Представник Терії швидко ступив уперед.

— Ви не можете цього допустити, Магістр! Хергборг залежить від поставок шерсті. Це… це знищить нашу промисловість!

— І тоді вони перестануть торгувати з нами, — заговорив ще один. — А нам доводиться закуповувати зерно, тому що наші грунти непридатні для землеробства.

Річард подався вперед.

— Тоді раджу вам використовувати ці аргументи в розмові з вашими правителями і постаратися переконати їх, що капітуляція — єдиний вихід. Він оглянув інших представників. Ви цінуєте незалежність, але дуже скоро почнете цінувати об'єднання. Відтепер Кельтон — частина Д'Хари. Торгові шляхи будуть перекриті для всіх, хто не приєднається до нас. Я попереджав, що нікому не вдасться відсидітися в сторонці.

Зал Ради наповнився протестами, благаннями і воланнями до милосердя.

Річард повільно підвівся, і миттєво запанувала тиша.

Посол Сандара звинувачуючим жестом вказав кістлявим пальцем на нього.

— Ви безжалісна людина!

Річард кивнув. В очах його плескалася магія.

— Не забудьте повідомити про це Імперському Ордену, якщо ви вирішите за краще приєднатися до нього. — Він глянув зверху вниз на послів і дипломатів. — У вас були єдність і мир під владою Ради і Матері-сповідниці. Але, скориставшись її відсутністю, поки вона боролася за вас і ваші народи, ви відмовилися від них заради власної жадібності. Ви повели себе як діти, що побилися за шматок пирога. У вас був шанс поділити пиріг на всіх, але ви вважали за краще вкрасти його у більш слабких. Якщо ви сядете за мій стіл, вам доведеться пам'ятати про хороші манери, але кожен з вас отримає свій шматок хліба.

На цей раз всі промовчали. Річард поправив на плечах плащ мрісвіза і раптом усвідомив, що Катрін закінчила підписувати папери і дивиться на нього своїми величезними карими очима. Під її м'яким поглядом він не міг більше утримувати чарівну лють меча.

Коли Річард знову повернувся до представників Серединних Земель, гнів зник з його голосу.

— Погода встановилася. Вам краще рушити в дорогу. Чим швидше ви переконаєте своїх правителів прийняти мої умови, тим менше неприємностей доведеться пережити вашим народам. Я не хочу, щоб хтось страждав… — Він замовк.

Катрін встала поруч і глянула вниз, на людей, яких так добре знала.

— Робіть так, як каже Магістр Рал. Він і без того приділяє вам більше часу, ніж ви заслуговуєте. — Повернувшись, вона сказала одному зі своїх помічників:

— Хай мої речі негайно доставлять сюди. Я залишаюся тут, у Палаці сповідниць.

— Чому вона залишається тут? — Запитав один з послів, підозріло насупивши брови.

— Як вам відомо, її чоловіка вбив мрісвіз, — відповів Річард. — Герцогиня попросила захисту, і я їй її надав.

— Ви хочете сказати, що нам всім загрожує небезпека?

— Дуже може бути, — кивнув Річард. — Її чоловік був відмінним фехтувальником, і все ж… Втім, сподіваюся, ви будете обережні. Якщо ви приєднаєтеся до нас, то станете гостями палацу і опинитеся під захистом моєї магії. У палаці досить вільних покоїв, але вони залишаться порожніми, поки ви не капітуліруете.

Стривожено перемовляючись, представники країн Серединних Земель попрямували до виходу.

— Ми йдемо? — Тихенько поцікавилася Катрін.

Тепер, коли завдання було виконано, Річард раптом відчув в душі порожнечу яка, втім, негайно заповнилася завдяки присутності Катрін. Він узяв її під руку, і вони рушили геть. Річард зібрав залишки волі і зупинився в кінці подіуму, де стояли Докас і Кара.

— Весь час тримаєте нас в полі зору. Ясно?

— Так, Магістр Рал, — хором відповіли Кара і Докас.

Картин смикнула його за рукав.

— Річард!

Він нахилився до неї, і від її теплого дихання по тілу хлопця пробігла хвиля бажання.

— Ти сказав, що ми будемо одні. Я хочу залишитися з тобою наодинці. Зовсім наодинці. Прошу тебе!

Саме для цієї миті Річард збирав сили. Але він більше не міг утримувати в уяві образ меча. У розпачі він представив замість меча лице Келен.

— Тут небезпечно, Катрін. Я це відчуваю. Я не можу ризикувати твоїм життям. Коли я перестану відчувати небезпеку, ми залишимося наодинці.

Будь ласка, постарайся мене зрозуміти — це тільки поки що.

Вона виглядала засмученою, але слухняно кивнула.

— Добре — поки що.

Коли вони спускались з подіуму, Річард глянув Карі в очі.

— Не випускай нас з уваги будь-що-будь.

24

Феба бухнула чергову пачку доповідей на клаптик вільного простору, ще залишався на полірованій кришці столу.

— Верна, можна поставити тобі особисте питання? Верна підмахнула записку, що надійшла з кухні, в якій просили дозвіл на покупку нових котлів замість прогорілих.

— Ми з тобою старі подруги, Феба. Ти можеш питати мене про що завгодно.

Вона перечитала запит, а потім над своїм підписом написала «відмовити».

Нехай лагодять старі. Нагадавши собі, що слід посміхнутися подрузі. Верна посміхнулася їй і кивнула:

— Питай.

Круглі щічки Феби спалахнули. Вона стиснула долоні.

— Тільки не подумай, що я хочу тебе образити… Твоє становище зовсім особливе, але я не можу запитати про це ні у кого, крім такої близької подруги, як ти. — Вона невпевнено кашлянула. — Скажи, що значить стати старою?

Верна видала смішок.

— Ми з тобою однолітки, Феба! — Феба затеребила поділ своєї зеленої сукні. Верна очікувально дивилася на неї.

— Так, звичайно… Але ж ти була відсутня більше двадцяти років. І постаріла так само, як ті, хто живе за межами Палацу. Мені потрібно років триста, щоб так постаріти. Ти… Ну, розумієш… ти виглядаєш, як… сорокарічна.

— Так, — зітхнула Верна. — Подорожі старять. У всякому разі, моя була саме з таких.

— Це було б для мене жахливо — відправитися в подорож і постаріти.

Скажи, а це боляче — раптово стати старою? Ти, напевно… Ну, не знаю… Не відчуваєш себе привабливою і не відчуваєш радості, так? Мені подобається, що чоловіки за мною бігають. Я не хочу стати старою, як… Мене це мучить.

Верна відкинулася на спинку крісла. Першим її бажанням було просто-напросто задушити Фебу, але вона подумки порахувала до десяти і нагадала собі, що це особисте питання, яке вона сама дозволила задати.

— Смію припустити, що для кожного це відбувається по-різному, тому можу сказати лише, що відчуваю я. Так, Феба, трохи боляче усвідомлювати, що багато чого пішло безповоротно. Начебто, поки я чекала, коли ж почнеться справжнє життя, у мене непомітно вкрали юність. Але по милості Творця в цьому є і гарна сторона.

— Гарна? Що ж тут можна придумати хорошого?

— Ну, всередині я залишилося колишньою, тільки стала мудрішою. Я виявила, що стала краще розуміти як себе саму, так і інших. Стала цінувати те, що ніколи не цінувала раніше. Стала краще розбиратися в тому, що дійсно важливо для слави Творця. Можна сказати, що тепер я відчуваю себе більш впевнено і мене набагато менше хвилює, що про мене думають інші, що стосується чоловіків…

Ти побоялася про це запитати прямо, але я все ж відповім. Чоловіки мене як і раніше цікавлять, тільки тепер інші. Молодики мені нецікаві. Мене більше приваблюють чоловіки мого віку.

Очі Феби стали круглими як миски.

— Пра-авда? Тобі подобаються старі? Верна поцокала язиком.

— Я сказала — чоловіки мого віку, Феба. Які чоловіки подобаються тобі зараз? П'ятдесят років тому тобі б і в голову не прийшло навіть глянути на твого нинішнього ровесника. А хлопці того віку, в якому ти була п'ятдесят років тому, здаються тобі смішними. Розумієш, про що я?

— Ну… Мабуть.

По її очах Верна побачила, що вона нічого не зрозуміла.

— Ось послушниці, яких ми сьогодні бачили, Елен і Валерія. Згадай, що ми в їхньому віці думали про жінок, яким тоді було стільки років, скільки тобі зараз?

Феба хихикнула, прикривши рот долонею.

— Я вважала їх неймовірно старими! Ніколи не думала, що мені коли-небудь буде стільки ж років!

— Ну а тепер як ти ставишся до свого віку?

— Ну, я зовсім не стара! Тоді я була просто дурненька. Мені подобається мій нинішній вік. Я як і раніше молода.

— Ось і зі мною так само, — знизала плечима Верна. — Я більше не вважаю тих, хто старше мене, старими, тому що знаю: вони бачать себе такими ж, як ми з тобою бачимо себе.

Феба зморщила носик.

— Здається, я розумію, що ти маєш на увазі, але все одно не хочу ставати старою.

— Феба, у зовнішньому світі за цей термін ти прожила б уже три людських життя. Ти, як і всі ми, отримала від Творця неоціненний дар, щоб у тебе був час вчитися самій, а потім вчити молодих чарівників. Це рідкісне благо, доступне лише дуже небагатьом.

Феба повільно кивнула. Верна Бачила, що ці слова змусили її замислитися.

— Ти говориш мудрі речі, Верна. Я завжди знала, що ти дуже розумна, але ти ніколи раніше не здавалася мені мудрою.

— Це теж одна з переваг віку, — посміхнулася Верна. — А наша молодь вважає мудрою тебе. У країні сліпих і кривий — король.

— Але все одно — страшно бачити, як в'яне твоє тіло і обличчя покривають зморшки!

— Це відбувається не відразу. Тому встигаєш звикнути. Особисто мене лякає думка знову стати твого віку.

— Чому?

Верна хотіла було сказати, що боїться знову стати такою ж дурепою, але тут же осмикнула себе, нагадавши собі ще раз, що вони з Фебою старі подруги.

— Та мабуть тому що мені довелося продиратися крізь терни, які тобі ще належить подолати, і я добре знаю, як сильно вони колються.

— Які мені зустрінуться терни? — Зацікавлено спитала Феба.

— Думаю, що у кожної людини вони свої. Хто знає, які дістануться на твою долю?

Феба, зчепивши пальці, нахилилася ближче.

— А які терни зустрілися на твоєму шляху, Верна?

Верна піднялася і закрила чорнильницю. Вона дивилася на стіл, але не бачила його.

— Найгірше, — повільно промовила вона, — було побачити, якими очима дивиться на мене Джедідія, коли я повернулася. Для нього, як і для тебе, я була всього лише зморшкуватою старою крагою.

— О, Верна, я ніколи так не…

— Чи здатна ти зрозуміти цей біль, Феба?

— Ну звичайно, коли тебе вважають старою і страшною, хоча це зовсім не так… Верна похитала головою:

— Ні, ти не зрозуміла. — Вона подивилася Фебі прямо в очі. — Боляче було побачити, що для нього має значення тільки зовнішність, а те, що є ось тут, вона постукала себе по голові, — йому було не потрібно. Його цікавила тільки оболонка, а не вміст.

Верна не сказала про те, що ще більш важким відкриттям стало для неї те, що Джедідія перейшов на сторону Володаря. Їй довелося убити його, встромивши дакрил йому в спину, щоб врятувати життя Річарду. Джедідія зрадив не лише її, а й Творця. Разом з ним померла й якась частина самої Верни.

Феба випросталася, дивлячись на Верну злегка спантеличено.

— Так, напевно, я розумію, що ти маєш на увазі. Коли чоловік…

— Сподіваюся, я хоча б частково відповіла на твоє запитання, Феба, — перебила Верна. — Завжди приємно поговорити з подругою. — В її голосі виразно зазвучали владні нотки аббатиси. — Чи є до мене відвідувачі?

— Відвідувачі? — Феба моргнула. — Ні, сьогодні нікого.

— Відмінно. Я маю намір на самоті помолитися Творцеві. Попроси Дульче, нехай допоможе тобі закрити двері щитом. Я не бажаю, щоб мене турбували.

— Слухаю, аббатиса, — вклонилася Феба і раптом посміхнулася. — Дякую за бесіду, Верна. Прямо як в старі добрі часи, коли нас відправляли спати, а ми годинами розмовляли. — Вона подивилася на завалений паперами стіл. А як з доповідями? Я бачу, їх у тебе накопичується все більше і більше.

— Як аббатиса я не можу нехтувати Світлом Творця, яке управляє Палацом і сестрами. Крім того, я повинна молитися за всіх нас і просити Творця направляти наші помисли. Зрештою, ми ж сестри Світла.

В очах Феби знову з'явився захоплений вираз. Схоже, вона вважала, що, ставши аббатисою, Верна якимось чином перестала бути звичайним людським єством і чудесним чином торкнулася руки Творця.

— Зрозуміло, аббатиса. Я простежу, щоб щит був встановлений належним чином. Ніхто не порушить вашого усамітнення.

Біля порога Верна м'яко окликнула Фебу:

— Ти ще нічого не з'ясувала про Крістабель? Феба відвела погляд. Верні здалося, що вона злякалася.

— Ні. Ніхто не знає, куди вона поїхала. І невідомо також, куди зникли Амелія і Джанет. Крістабель, Амелія, Джанет, Феба і Верна були подругами, разом росли, але самі близькі стосунки у Верни склалися саме з Крістабель, хоча вона, як і всі, в ті роки трохи заздрила цій дівчинці. Творець наділив Крістабель розкішними світлим волоссям, красивим личком, а також милим і добрим характером.

Було щось дуже загадкове в тому, що ці три її подруги раптово зникли.

Сестри іноді покидали Палац, щоб відвідати рідних, поки ті ще були живі, але в таких випадках завжди просили дозволу. До того ж батьки цих сестер давно вже померли від старості. Іноді сестри відправлялися в подорож і для того, щоб трохи відпочити і розвіятися, але і в цьому випадку потрібно було повідомляти про від'їзд і вказувати, куди саме вони прямують.

Ні Крістабель, ні Амелія, ні Джанет цього не зробили. Після похорону колишньої аббатиси вони просто зникли. Верна боялася, що вони, можливо, не змогли змиритися з тим, що аббатисою стала вона, і вважали за краще покинути Палац.

Але як би не було їй боляче від цієї думки. Верна молилася, щоб сталося саме це, а не що-небудь набагато гірше.

— Якщо щось почуєш, Феба, скажи мені, — попросила Верна, намагаючись не видати свого занепокоєння.

Коли Феба пішла, Верна встановила з внутрішньої сторони дверей щит, який придумала сама, використовуючи якості, властиві тільки її особистому Хань. Якщо хто-небудь спробує увійти, то розірве найтонші нитки. А якщо навіть помітить і спробує потім починити своїм Хань, Верна побачить чужу магію.

Розсіяні сонячні промені пробивалися крізь листя, висвітлюючи садок тихим ласкавим світлом. В кінці маленького гайка ріс благородний лавр, весь всипаний пухнастими бруньками. За ними виднілася усаджена трояндами доглянута галявина. Зірвавши лавровий лист. Верна розтерла його в руці і з задоволенням вдихнула пряний аромат.

За галявиною зарості сумаха і маленькі деревця приховували високу стіну, що оточувала сад аббатиси, створюючи ілюзію великого простору. Верна уважно вивчила розташування гілок. Якщо не знайдеться більш підходящого місця, можна спробувати тут. Вона рушила далі. Часу залишалося обмаль.

На маленькій бічній стежці, що огинала гайок, де стояв маленький будиночок — притулок аббатиси, — Верна нарешті знайшла те, що їй було потрібно. Піднявши поділ, вона підійшла ближче до стіни і переконалася, що місце просто ідеальне. Прямо біля стіни росли груші, і одна виявилася особливо придатною: її гілки росли по обидва боки стовбура, наче сходинки сходів.

Підіткнувши поділ. Верна зібралася вже лізти, але зупинилася, помітивши зідрану кору. Вона провела пальцем по цих подряпинах. Так, схоже, вона не перша аббатиса, яка бажає потайки покинути свою в'язницю.

Забравшись на стіну і переконавшись, що поблизу немає стражників, Верна виявила дуже зручний спуск до досить широкому уступу, що вів до товстої дубової гілки, звідки можна було зіскочити на великий валун, а там уже до землі залишалося не більше двох футів. Опинившись внизу, Верна ретельно струсила з себе кору і листя, обсмикнула своє сіре вбрання і поправила скромний комірець.

Перстень аббатиси вона сунула в потайну кишеню. Накинувши на голову шаль і щільно пов'язавши її під підборіддям, Верна посміхнулася, радіючи, що знайшла таємний вихід зі своєї паперової в'язниці.

Вона здивувалася, побачивши, що народу на мосту незвично мало. Ні, звичайно, стражники були на місцях, сестри, послушниці і вихованці в ошийниках снували всюди, але з простих людей їй траплялися в основному тільки старики.

Верна звикла, що весь день до заходу сонця жителі Танімури натовпами тягнуться по мосту на острів Халзбанд, щоб випросити у сестер поради або, на худий кінець, милостиню. Багато обожнювали молитися у внутрішніх двориках Палацу пророків: вони вважали обитель сестер Світла священною землею. А, може, їм просто подобалася архітектура цих двориків.

Але сьогодні тут було напрочуд порожньо. Послушниці, зобов'язані супроводжувати відвідувачів, тоскно тинялися без справи. Стражники на постах захоплено базікали, і ті, що удостоїли Верну поглядом, побачили лише одну з сестер, яка поспішає у своїх справах. Ніхто не відпочивав на галявинах, ніхто не милувався садами, а райдужні бризки фонтанів не супроводжувалися захопленими ахами дорослих і радісним вереском дітей. Навіть лавки, улюблене місце міських пліткарів, і ті були порожні.

Вдалині били барабани.

Уоррен чекав Верну біля скелі на березі — на місці минулого їхньої зустрічі — і в очікуванні задумано кидав в воду камінці. Посеред річки бовтався самотній рибальський човен. Почувши кроки, Уоррен схопився.

— Верна! Я вже думав, що ти не прийдеш! Верна глянула на старого риболова, насаджуючого на гачки приманку.

— Феба хотіла дізнатися, як це — бути старою і зморшкуватою.

— А чому вона запитала про це в тебе? — Поцікавився Уоррен, обтрушуючи свій ліловий балахон.

Він був щиро здивований, але Верна тільки зітхнула:

— Пішли.

У місті було так само незвично порожньо, як і в Палаці. Навіть на ринку не було ні душі. Лавочки були закриті, майстерні не працювали, і скрізь панувала незвична тиша, що порушувалася лише віддаленим і вже звичним барабанним боєм.

Уоррен поводився так, ніби нічого незвичайного не відбувається. Коли вони звернули на вузеньку курну вуличку з похиленими будинками, Верна не витримала:

— Та куди всі поділися?! Що тут діється? Уоррен, зупинившись, здивовано подивився на неї.

— Сьогодні день джа-ла.

Вона здивовано дивилася на нього:

— Джа-ла?

— Ну так, — кивнув Уоррен, не розуміючи, що її так вразило. — День джа-ла.

А що ж ще, по-твоєму… — Він осікся і ляснув себе по лобі. Пробач, Верна. Я думав, ти знаєш. Ми вже до цього настільки звикли, що я абсолютно випустив з уваги, що ти можеш не знати.

— Не знати чого? — Сплеснула руками Верна. Уоррен взяв її під руку і повів далі.

— Джа-ла — це така гра, змагання. За містом, — він кивком вказав напрямок, — в лощині між пагорбів, влаштували ігрове поле. Це було… мабуть, років п'ятнадцять — двадцять тому, коли імператор прийшов до влади. Всім подобається ця гра.

— Гра? Ти хочеш сказати, все місто відправився витріщатися на гру? Уоррен кивнув:

— Боюся, що так. За винятком дуже небагатьох, головним чином стариків.

Вони не розуміють правил, тому їм не цікаво. Але всі інші в захваті.

Гра перетворилася в загальну пристрасть. Дітлахи на вулицях починають в неї грати, ледь навчившись ходити.

Верна оглянула пустельну вулицю.

— І в чому її сенс?

— Я поки ще жодного разу не бачив, як в неї грають, — зізнався Уоррен. — Я рідко виходжу зі сховища. Але дещо знаю. Мене завжди цікавили ігри та їх роль у структурі різних культур. Я вивчав стародавні ігри, але джа-ла дала мені можливість самому простежити процес її вростання в культуру, тому я про неї трохи розпитав. У джа-ла грають двома командами на квадратному полі, обнесеному сіткою. У кожному кутку стоять ворота, по двоє у кожної команди. Гравці намагаються забити «брок» — важкий шкіряний м'яч розміром трохи менше людської голови — в одні з воріт противника. Якщо їм це вдається, вони отримують очко, а другій команді доводиться починати гру знову з центру. У стратегії гри я поки не розібрався. На мій погляд, вона досить складна, але п'ятирічні дітлахи, схоже, освоюють її з першого разу.

— Може, це тому, що вони хочуть грати, а ти — ні. — Верні стало жарко, і вона розв'язала шаль. — Мені тільки незрозуміло, що в цьому такого цікавого, щоб сидіти всім натовпом на сонці?

— Напевно, це дозволяє людям хоча б на день відволіктися від щоденної рутини. Гра дає їм привід покричати і посвистіти в своє задоволення, випити з нагоди перемоги своєї команди або напитися, якщо команда програє. У цьому беруть участь усі. Але, по-моєму, джа-ла приділяється дещо більше уваги, ніж варто було б.

Верна, насолоджуючись прохолодним вітерцем, що обдував шию, деякий час роздумувала.

— Що ж, на мій погляд, все це досить необразливо.

Уоррен скоса глянув на неї:

— Це кривава гра, Верна.

— Кривава?

Уоррен обійшов купу покидьків.

— М'яч дуже важкий, а правила просто варварські. Чоловіки, які грають у джа-ла, — дикуни.

Крім того, що вони, безумовно, повинні вміти поводитися з броком, головним критерієм є жорстокість і сила. Рідкісний матч обходиться без вибитих зубів і переламаних кісток. Та й звернуті шиї теж не рідкість.

Верна недовірливо на нього подивилася:

— І людям подобається на це дивитися? Уоррен похмуро хмикнув:

— Якщо вірити стражникам, натовп починає біснуватися, якщо немає крові, тому що, на їхню думку, це означає, що команда погано старається.

— Н-да, схоже, це не те видовище, на яке мені хотілося б подивитися, — похитала головою Верна.

— Але це ще не найстрашніше. — Уоррен дивився прямо перед собою. Вікна будинків були зачинені віконницями, настільки обдертими, що здавалося, їх ніколи не фарбували. — Після закінчення гри команду, яка програла, виволікають на поле і кожного гравця січуть. Один удар батогом за кожне програне очко. Січуть їх гравці команди, яка перемогла. Нерідко гравці не витримують прочуханки і вмирають.

Верна, абсолютно приголомшена почутим, мовчала, поки вони не звернули за ріг.

— І люди залишаються на це дивитися?

— По-моєму, саме заради цього люди туди й ходять. Вболівальники переможців вголос рахують удари. Пристрасті прямо киплять. Народ буквально схиблений на джа-ла.

Часом спалахують заворушення. Навіть десяти тисяч солдат не завжди вистачає, щоб вчасно їх припинити. Іноді самі гравці починають звалище. Чоловіки, які грають у джа-ла, — справжні звірі!

— І людям подобається вболівати за команду звірів?

— Вони бачать в них героїв. Гравців джа-ла обожнює все місто, і вони непогрішимі. Закони, правила — це все не для них. Жінки натовпами ходять за гравцями, і ігри частенько закінчуються колективними оргіями. Жінки б'ються одна з одною за право переспати з гравцем джа-ла. Гулянка триває кілька днів.

— Що вони в них знаходять? — Здивовано запитала Верна.

— Ти — жінка, — сплеснув руками Уоррен, — ось ти і відповідай. Хоча я перший, хто за останні три тисячі років розтлумачив пророцтво, жодна жінка не повисла в мене на шиї і не бажала злизати кров з моєї спини.

— А вони це роблять?

— Б'ються за це право! Якщо гравцеві сподобається, як жінка працює язиком, він може зволить її взяти.

Подивившись на Уоррена, Верна побачила, що він почервонів.

— А тих, хто програв, жінки теж домагаються?

— Це не має значення. Адже він гравець джа-ла, значить, герой. І чим він грубіше, тим краще. Особливо популярні ті, хто під час гри зуміють вбити супротивника м'ячем. Жінки за такими з розуму сходять. В їх честь називають дітей. Я цього просто не розумію.

— Ти мало бачиш людей, Уоррен. Якби ти, замість того щоб сидіти в сховищі, частіше виходив у місто, на тебе жінки теж би вішалися.

Він постукав себе по шиї.

— Якби на мені, як і раніше був ошийник, то так, тому що для городянок Рада-Хань — це золото. Але не тому що я — це я.

Верна закусила губу.

— Деяких приваблює чарівна сила. Коли сам нею не володієш, вона може здатися дуже спокусливою. Таке життя.

— Життя, — повторив він, понуро хмикнувши. — Джа-ла — це прийнята всіма назва, але повністю вона називається Джа-Ла Д'їн. Гра Життя. Це на древній мові Алтур'Ранга, батьківщини імператора, але всі називають її просто джа-ла: Гра.

— А що означає Алтур'Ранг?

— Важко перевести, але приблизно це звучить як «Вибрані Творцем» або «доленосний народ». А що?

— Новий світ розділений горами, званими Ранг-Шада. Схоже на мову, про яку ти говориш. Уоррен кивнув:

— «Шада» означає металеву бойову рукавичку з шипами. Ранг-Шада приблизно можна перекласти як «бойовий кулак обраних».

— Назва, що збереглася з часів тієї давньої війни, треба думати.

Металеві шипи цим горам дуже б підійшли. — Верну злегка нудило від оповідання Уоррена. — Не можу повірити, що така гра не заборонена!

— Заборонено? Та її всіляко заохочують! У імператора є своя, особиста команда джа-ла. Сьогодні, до речі, оголосили, що він привезе її із собою, щоб вона зіграла з кращою командою Танімури. Велика честь, наскільки я розумію. Уоррен озирнувся по сторонах і знову повернувся до Верни. — Імператорську команду за програш не січуть.

— Привілей сильних світу цього? — Підняла брову Верна.

— Не зовсім, — гмикнув Уоррен. — Якщо вони програють, їм рубають голови.

Верна випустила кінці шалі.

— Чому імператор потурає цій жорстокості?

— Не знаю, Верна. — Уоррен посміхнувся якимось своїм думкам. — Але у мене є деякі міркування з цього приводу.

— Наприклад?

— Уяви, що ти завоювала країну. З якими труднощами ти зіткнешся?

— Ти маєш на увазі повстання? Уоррен відкинув з чола пасмо волосся.

— Ну так. Хвилювання, протести, громадянську непокору, бунти. Ти пам'ятаєш короля Грегора?

Верна кивнула, дивлячись, як якась стара жінка розвішує на балконі білизну.

Єдина людина, яка зустрілася їм за останній час.

— А що з ним трапилося?

— Незабаром після твого від'їзду до влади прийшов Імперський Орден, і з тих пір про Грегора нічого не чути. До короля добре ставилися, і під його правлінням Танімура непогано жила, як, втім, і інші міста. З приходом Імперського Ордена для народу наступили важкі часи. Імператор дозволяє процвітати корупції, забуваючи про такі речі, як чесна торгівля і справедливість. Всі ці люди, що живуть в наметах, які ми бачили по дорозі, — біженці з сіл, малих селищ і зруйнованих міст.

— Для біженців у них цілком задоволений вигляд, — зауважила Верна. Уоррен кивнув:

— Джа-ла.

— Що ти маєш увазі?

— У них мало надії на краще життя під владою Імперського Ордена. І єдине, про що вони можуть мріяти, — це стати гравцем джа-ла. Гравців вибирають за їх таланти, а не за звання і походження. Сім'я гравця майже ні в чому собі не відмовлятиме. Батьки радіють, що їхні діти грають в джа-ла, сподіваючись, що вони стануть професійними гравцями. Аматорські команди, класифіковані за віковими групами, набирають дітей з п'ятирічного віку. Кожен незалежно від походження має право стати професійним гравцем джа-ла. Навіть імператорський раб.

— Але це все одно не пояснює пристрасті до цієї гри.

— Тепер всі входять в Імперський Орден. Вірність колишній батьківщині не допускається. Джа-ла дає людям ілюзію патріотизму. Облаштування майданчика для гри в джа-ла оплачує імператор, це його дар народу. Таким чином людей відволікають від тих речей, над якими вони не владні, і дозволяють випускати пару абсолютно безпечно для імператора. Верна знову накинула шаль.

— Не думаю, що твоя теорія правильна, Уоррен. Діти граються з пелюшок. Граються всі дні безперервно. Люди завжди у щось грають. Стаючи старше, вони розважаються стрільбою з лука, стрибками, грають в кості. Ігри — властивість людської натури.

— Нам сюди. — Вхопивши Верну за рукав, Уоррен направив її в вузеньку алею.

— А імператор повертає цю людську слабкість у щось більш значне. Таким чином, йому не потрібно турбуватися про те, що люди почнуть міркувати про свободу або хоча б про справедливість. Тепер їх пристрасть — джа-ла. Все інше їх не хвилює. Замість того щоб замислитися, навіщо приїжджає сюди імператор і чим це їм загрожує, вони смакують джа-ла.

Верна відчула важкість у шлунку. Саме це її турбувало — навіщо прибуває сюди імператор. У нього повинна бути вагома причина, щоб виконати настільки довгий шлях, і навряд чи він хоче лише подивитися, як зіграє в джа-ла його команда. Йому потрібно щось інше.

— А городян не турбує, що їх команда може обіграти імператорську?

— Імператорська команда дуже сильна, як мені сказали, але в неї немає привілеїв. Якщо його команда програє, імператор не ображається, хіба що на своїх гравців. Якщо їх обіграють, імператор вітає переможців, щиро вітає гравців і їх рідне місто. Люди жадають удостоїтися цієї честі обіграти знамениту команду імператора.

— Я приїхала два місяці тому, але ще жодного разу не бачила, щоб місто порожніло через ці ігри.

— Сезон тільки почався. Офіційні матчі дозволено проводити тільки у відведений для них час.

— Тоді це розходиться з твоєю теорією. Якщо гра призначена для того, щоб відволікти людей від насущних проблем, чому б не дозволити грати цілий рік?

Уоррен похмуро посміхнувся:

— Очікування підігріває пристрасті. Про майбутній сезон безперервно сперечаються і обговорюють перспективи. І коли він нарешті настає, пристрасті розпалюються настільки, що люди вже не здатні думати ні про що інше. Якщо ж грати цілий рік, інтерес до гри може зів'янути.

Уоррен явно грунтовно розмірковував на цю тему. Верні, як і раніше, здавалося, що він помиляється, але у нього, судячи з усього, були відповіді на всі питання, тому вона вирішила за краще змінити тему.

— Від кого ти почув, що імператор привозить свою команду?

— Від майстра Фінча.

— Уоррен, я послала тебе на конюшню дізнатися про зниклих коней, а не для того, щоб ти обговорював джа-ла!

— Майстер Фінч — завзятий уболівальник і так радів сьогоднішньому відкриттю сезону, що я дозволив йому трохи поміркувати на цю тему, щоб вивудити потрібні тобі відомості.

— І вивудив?

Вони зупинилися під вивіскою, вирізаної на кам'яною плиті. Вона свідчила «Бенсент і Спрул».

— Ага. У проміжках між міркуваннями про те, скільки ударів батогом отримає та чи інша команда, він повідомив, що коні зникли досить давно.

— Готова посперечатися, що відразу після зимового сонцестояння.

Приклавши долоню козирком до лоба, Уоррен заглянув у вікно.

— І ти б виграла. Зникли четверо кращих коней, хоча упряжі — лише два комплекти. Фінч як і раніше розшукує коней і клянеться знайти, але упряж, на його думку, просто вкрали.

Через двері Верна чула удари, ніби хтось забивав цвяхи.

Уоррен відійшов від вікна і оглянув вулицю.

— Схоже, господарів цього закладу не цікавить джа-ла.

— Відмінно. — Верна зав'язала під підборіддям шаль і штовхнула двері. — Тоді пішли послухаємо, що нам скаже могильник.

25

Світло в крихітну курну кімнатку проникало лише через виходяче на вулицю брудне віконце і відкриті задні двері. Але його цілком вистачало, щоб розгледіти прохід між купою якихось рулонів, грубими дерев'яними лавками і простими трунами. На одній стіні висіли іржаві пилки та сокири, біля іншої стояли соснові дошки.

Багаті люди звертаються в похоронні контори, де їм допомагають підібрати різьблені труни для їх незабутніх покійних. Біднякам покійні родичі не менш дорогі, ніж багатіям, але першим на відміну від других доводиться більше думати про їжу для живих, тому вони змушені вдаватися до послуг звичайних могильників, які збивають їм прості дерев'яні домовини і риють могилу.

Уоррен з Верною на мить затрималися біля дверей, яка вела в маленький внутрішній дворик, завалений дошками і затиснутий з усіх боків стінами сусідніх будинків. Посередині двору стояв не пропорційний босоногий чоловік в сильно поношеному одязі і точив лопати.

— Мої співчуття у зв'язку з втратою, яка спіткала вас, — серйозно і на подив щиро промовив він, перериваючи своє заняття. — Дитина чи дорослий?

— Ні те, ні інше, — відповіла Верна. — Чоловік співчутливо покивав. Він був без бороди, але виглядав так, ніби голиться виключно рідко і відростила щетина ось-ось перетвориться на бороду.

— Підліток, значить. Якщо ви мені скажете, якого росту був покійний, я піджену за розміром одну з трун.

— Ми нікого не ховаємо. — Верна стиснула долоні. — Ми прийшли задати вам кілька питань.

Поклавши напилок і лопату, чоловік уважно оглянув аббатису і Уоррена з ніг до голови, і в його очах промайнула тривога, коли він побачив ліловий балахон Уоррена.

— Так, бачу, що ви можете дозволити собі більше, ніж можу запропонувати я.

— Вас не цікавить джа-ла? — Поцікавився Уоррен.

— Людям не подобається, коли я приходжу на свята. Це псує їм настрій. Вони думають, ніби сама смерть ходить поруч з ними. І не соромляться говорити мені про це. Але коли я їм потрібен, вони приходять до мене, бо діватися їм нікуди. Приходять і ведуть себе так, ніби ніколи при зустрічі зі мною не відверталися, як від чумного. Я міг би відправити їх купувати дорогу труну, але їм це не по кишені, а для мене будь-який заробіток не зайвий. Так що я звик і не ображаюся.

— А ви хто, Бенсент або Спрул? — Запитала Верна.

Могильник, примружившись, подивився на неї.

— Я Мілтон Спрул.

— А майстер Бенсент? Він тут?

— Хема немає. А в чому справа?

— Ми з Палацу, — недбало сказала Верна. — Ви прислали нам рахунок. Нам потрібно переконатися, що в ньому все правильно.

Кістлявий могильник підняв лопату і провів пальцем по лезу.

— А як же інакше? Ми сестер не обманюємо.

— Зрозуміло, нічого подібного ми і не думали. Просто річ у тому, що ми не можемо знайти документів про тих, кого ви ховали. Нам потрібно це з'ясувати, а потім ми вам заплатимо.

— Не знаю. Роботу робив Хем, він же виписував рахунок. Хем — людина чесна. Він навіть у злодія не став би відбирати те, що той у нього вкрав. Хем виписав рахунок і велів мені його відіслати. А більше я нічого не знаю.

— Зрозуміло, — знизала плечима Верна. — Тоді, гадаю, нам слід побачитися з майстром Бенсентом, щоб прояснити ситуацію. Де його можна знайти?

Спрул знову взявся точити лопату.

— Поняття не маю. Хем про це тлумачив уже багато років. Хочу, мовляв, дожити залишок днів з донькою і онучатами. І поїхав до них. Кудись на південь, в село. Він зробив рукою невизначений жест. — Залишив всю справу мені. Тепер доведеться наймати когось молодшого, щоб копав могили. Сам я вже для цього застарий.

— Але вам, мабуть, відомо, куди він поїхав.

— Кажу ж, не знаю. Хем зібрав весь свій скарб — не скажу, щоб його було багато, — і купив осла, щоб на ньому їхати. Так що треба думати, шлях йому намічався неблизький. — Могильник махнув лопатою кудись на південь. — У село подався. А мені звелів, щоб я неодмінно відніс рахунок у Палац, оскільки робота зроблена і за неї повинні заплатити. Я запитав, куди переслати йому гроші, а він каже — не треба, краще найми помічника. Так, мовляв, буде по-чесному, раз він залишає мене одного.

— Розумію… — Верна ненадовго задумалася, дивлячись, як могильник точить лопату, а потім сказала Уоррену. — Вийди і почекай мене зовні.

— Що?! — Гаряче зашепотів він. — Чому… — Верна жестом наказала йому замовкнути.

— Роби як я сказала. Піди подивися, чи не розшукують нас… наші друзі. — Вона багатозначно подивилася йому в очі. — Ще подумають, що ми загубилися.

Уоррен випростався і подивився на могильника.

— О! Так, звичайно! Піду гляну, як там наші друзі. — Він потеребив срібний кант на рукаві. — Ти ж недовго?

— Ні, я скоро вийду. Давай іди глянь, чи немає їх десь поблизу.

Коли вхідні двері за Уорреном закрилася, Спрул озирнувся на Верну.

— Відповідь буде та ж. Я ж сказав, що… — Верна показала йому золоту монету.

— Ну а тепер, майстер Спрул, у нас буде серйозна розмова. І на всі мої запитання ви дасте виключно правдиві відповіді.

— Чому ви його відіслали? — Підозріло нахмурився Спрул.

Люб'язну посмішку Верни зняло як рукою.

— У хлопчика слабкий шлунок. — Могильник невпевнено провів напилком по лопаті.

— Я сказав правду. Якщо хочете, щоб я збрехав, скажіть, що хочете почути, і почуєте це. — Верна кинула на нього грізний погляд:

— Навіть не думай мені брехати! Може, ти і сказав правду, тільки не всю. І зараз ти мені розкажеш все до кінця — або в обмін на мою вдячність, — Верна за допомогою Хань вирвала з руки могильника напилок і підкинула вгору, — або в подяку за те, що я врятую тебе від вельми неприємних відчуттів.

Напилок зі свистом впав і встромився в землю біля ніг могильника. Назовні стирчав лише розпечений кінчик. Верна зусиллям волі витягнула напилок в тоненький дріт. Розпечений добілого метал висвітлив перелякане обличчя могильника.

Верна повела пальцем, і ниточка розпеченої стали затанцювала, повторюючи його рух. Верна зігнула палець, і дріт обернувся навколо оторопілого могильника всього в парі дюймів від тіла.

— Одним рухом я можу перев'язати тебе нею, майстер Спрул. — Верна підняла руку, і на долоні у неї затанцював язичок полум'я. — А перев'язавши, буду підсмажувати тебе по дюйму до тих пір, поки ти не викладеш все.

— Прошу вас… — Верна чула, як стукають його зуби. Підкинувши вільною рукою золоту монету, Верна посміхнулася йому усмішкою, яка була позбавлена навіть натяку на теплоту.

— Або, як я вже сказала, ти можеш розповісти мені правду в обмін на ось цей вираз моєї вдячності.

Могильник зіщулився, але діватися було нікуди.

— Здається, я щось пригадую. Я буду радий, якщо ви дозволите мені розповісти все як на духу.

Верна перетворила танцюючий на долоні язик полум'я в його протилежність, тобто в пекучий холод. Дріт миттєво охолов, став чорним і розсипався на порох.

Верна вклала в тремтячі пальці могильника золотий.

— Прошу пробачення. Здається, я зіпсувала напилок. Сподіваюся, цього вистачить, щоб покрити його вартість.

Могильник тупо кивнув. Швидше за все стільки він не заробляв і за рік.

— У мене є інші напилки. Нічого страшного.

Верна поклала руку йому на плече.

— Ну, майстер Спрул, розказуй, що ти пригадав. — Вона трохи сильніше стиснула йому плече. — Все-все, до дрібниць, навіть якщо вони здадуться тобі малозначущими. Ясно?

— Добре. — Голос могильника був хрипким. — Розповім все як є. Як я вже говорив, роботу робив Хем. Я нічого про неї не знав. Він сказав лише, що йому потрібно вирити могилу за заявкою Палацу, і все. Хем взагалі мовчун, так що я про це й думати забув. А незабаром після цього він і заявив, що їде жити до дочки. Про це я вже говорив. Він і раніше частенько мріяв, як поїде до доньки перш, ніж йому самому треба буде рити могилу. Але грошей у нього не було, а дочка теж не дуже багата, тому я на його слова особливої уваги не звернув. Але тут він купив осла, відмінного осла, доповім я вам, і тоді я зрозумів, що він дійсно їде. Перед від'їздом він прийшов до мене з пляшкою.

Дорога випивка, такою ми з ним зроду не балувалися. Так-то він мовчун, Хем, але коли вип'є, все мені викладає. Ні, чужим він ніколи нічого не говорить, він мужик надійний, але мені, коли вип'є, все видає як на духу.

Верна прибрала руку.

— Розумію. Хем хороша людина і твій друг. Я не хочу, щоб ти подумав, ніби продаєш свого друга, Мілтон. Я сестра Світла. Ти не зробиш нічого поганого, розповівши мені про це, і тобі не треба боятися, що через це в тебе будуть неприємності. Могильник кивнув. Слова Верни явно його заспокоїли.

— Ну от, сиділи ми з ним за пляшкою і тлумачили про старі добрі часи. Він їхав, і я знав, що буду сумувати за ним. Ну, ви розумієте. Ми знаємо один одного давно. Не те що ми не…

— Ви були друзями. Я розумію. Так-що він сказав?

Спрул розстебнув комір, ніби йому стало душно.

— Ну, сиділи ми з ним, випивали, переживали, що розлучаємося. Випивка виявилася міцніша тієї, до якої ми звикли. Я запитав, де живе його донька, куди послати йому гроші за роботу у Палаці, щоб він трохи краще влаштувався на новому місці. Адже мені залишалася майстерня, і я нікуди не збирався їхати.

Але Хем відмовився, сказав, йому нічого не потрібно. Не потрібно! Ну, тут вже мене розібрала цікавість. Я запитав, звідки у нього гроші, а він відповів, що накопичив. Ха! Так Хем зроду нічого не складав! І якщо у нього є грошенята, значить, він їх тільки що отримав і ще не встиг витратити, от так! Ну, тут він мені і звелів неодмінно надіслати рахунок у Палац. Дуже наполягав. Напевно, тому що йому було соромно залишати мене одного. І я запитав: «Хем, а кого ти поклав у землю в Палаці?»

Мільтон наблизився до Верни і знизив голос до шепоту.

— «Нікого я не закопував, — відповів мені Хем. — Навпаки, вирив».

Верна схопила могильника за комір:

— Що?! Вирив? Викопав чийсь труп? Він так і сказав?

Мільтон кивнув:

— Ага. Ви коли-небудь чули про те, щоб мертвих викопували? Закопувати їх в землю, це я розумію, частенько доводиться це робити, але навпаки? Від однієї думки мене нудить. Схоже на святотатство. Але до того часу ми вже неабияк піднабралися, випиваючи за старі добрі часи, тому не стали зупинятися на цьому питанні.

У Вірні в голові панував повний сумбур.

— Чий труп він вирив? І хто його наймав?

— Хем сказав «на вимогу Палацу», і все.

— Коли це було?

— Досить давно. Не пам'ятаю… Ні, почекайте, це було після зимового сонцестояння, десь невдовзі після нього, може, дня через два.

Верна труснула його за комір.

— Чий був труп?

— Я в нього запитав. Запитав, кого це сестри захотіли дістати назад. Він відповів: «Мені не сказали. Я просто дістав їх, загорнутих в чистенький саван, і всі справи».

Верна ще міцніше вчепилася йому в комір.

— Ви впевнені? Адже ви пили. Це цілком могла бути п'яна фантазія.

Могильник затряс головою:

— Ні, клянусь. Хем ніколи не бреше і не вигадує, коли вип'є.

Навпаки, всю правду викладає. Не важливо, який гріх він зробив, в п'яному вигляді він мені завжди сповідався. І я пам'ятаю все, що він мені тоді розповів.

Адже це була остання ніч, яку я провів зі своїм другом. Як же її не запам'ятати. Він сказав, щоб я неодмінно відніс рахунок у Палац, тільки виждав спочатку тиждень-другий, оскільки вони там, у Палаці, зараз зайняті. Так вони йому сказали.

— Що він зробив з тілом? Куди відніс? Кому віддав?

Мілтон спробував відсторонитися, але вона міцно тримала його за комір.

— Та не знаю я! Він сказав, що відвіз їх до Палацу в критому візку, у нього був пропуск, щоб охоронці не перевіряли вантаж. Ще сказав, що йому веліли покраще одягнутися, щоб ніхто не впізнав у ньому могильника. І то правда — до чого людей даремно лякати, особливо сестер, адже вони розмовляють з Творцем. Хем сказав, що зробив, як було велено, і пишався тим, що ніхто не помітив, як він привіз трупи. От і все. Більше він нічого не розповідав. Мені більше нічого не відомо, клянусь милістю Творця! — Трупи? Ти сказав — трупи? — Верна стягнула комір у нього на шиї і загрозливо подивилася в очі. — Скільки? Скільки трупів він вирив і відвіз до палацу?

— Два.

— Два… — Пошепки повторила вона, широко розкривши очі. Могильник закивав.

Руки Верни розтулилися, випустивши комір майстра Спрула.

Два.

Два тіла, загорнуті в саван. Стиснувши кулаки, вона загарчала від люті.

Мільтон, заковтнувши, підняв руку.

— І ось ще що. Хоча не знаю, чи важливо це…

— Що? — Крізь зуби вимовила Верна.

— Він сказав, що могили треба було розрити терміново і що з одним тілом він впорався швидко, тому що воно було маленьким, а от з іншим довелося повозитися. Небіжчик, мовляв, здоровенний був мужик. Я не подумав запитати його ще про щось. Вибачте.

Величезним зусиллям волі Верна видавила з себе посмішку.

— Спасибі, Мілтон, ти дуже допоміг Творцеві. — Він застебнув зім'ятий комір.

— Спасибі вам, сестра. Мені ніколи не вистачало б мужності піти до Палацу.

Люди мене недолюблюють. Ну, коротше, я жодного разу там не був. Не могли б ви благословити мене, сестра?

— Охоче, Мілтон. Ти потрудився на Його благо. Закривши очі, могильник забурмотів молитву. Верна поклала руку йому на чоло.

— Хай благословить Творець своє дитя, — прошепотіла вона, торкнувшись його своїм Хань. Могильник ахнув. — Ти забудеш все, що тобі розповів Хем. Будеш пам'ятати лише, що він добре зробив доручену йому роботу, але забудеш, в чому вона полягала. А після мого відходу забудеш про те, що я тут була.

Очі могильника під закритими повіками на мить закотилися, потім повернулись назад і повіки розкрилися.

— Дякую вам, сестра.

Уоррен прогулювався по іншій стороні вулиці. Верна мовчки пролетіла повз нього, не уповільнивши кроку. Уоррен побіг за нею.

Верна була в сказі.

— Я її удавлю, — бурмотіла вона собі під ніс. — Удавлю власними руками!

Нехай мене забере Володар, але я її задушу!

— Про що це ти? Що ти дізналася? Верна, та зупинися ж хоч на хвилинку!

— Не говори зараз нічого, Уоррен! Ані слова! Стиснувши кулаки, вона мчала по пустельних вулицях як ураган. Вируюча в ній лють загрожувала виплеснутися назовні. Вона не бачила вулиць, не чула барабанного бою. Забула про Уоррена, який біг слідом. Верна не бачила нічого, крім картин страшної помсти, яку малювала їй уява.

Вона отямилася тільки на мосту до острова Халзбанд і зупинилася так різко, що Уоррен ледь не налетів на неї.

Верна схопила його за розшитий сріблом воріт балахона.

— Ти зараз же підеш в сховище і займешся пророцтвом!

— Яким?

— Тим самим. — Вона струснула його. — Про лже-аббатису. Знайди всі його гілки, знайди все, що з ним пов'язано. Все, що зможеш знайти! Ти зрозумів?!

Уоррен різко вивільнився і обсмикнув балахон.

— Так у чому справа? Що цей могильник тобі наговорив?

— Не зараз, Уоррен.

— По-моєму, ми з тобою друзі. Верна. І тільки сьогодні ти говорила, що ми в одному човні. Я хочу знати…

— Роби, що я сказала! — Голос Верни був схожий на віддалені гуркіт грому. — А якщо ти далі будеш до мене приставати, Уоррен, то я відправлю тебе скупатися. Іди і займися пророцтвом, і як тільки щось виявиш, негайно повідом мені!

Верна прекрасно знала, як багато в сховищі зібрано пророцтв. І розуміла, що на пошуки можуть піти роки. Навіть століття. Але хіба у неї є вибір?

Уоррен ретельно струсив пил з балахона.

— Як накажете, аббатиса.

Коли він повернувся, щоб піти, Верна зауважила, що очі в нього почервоніли. Вона хотіла зловити його за руку, зупинити, але він вже відійшов. Їй хотілося гукнути його і сказати, що не на нього вона сердиться і він не винен в тому, що лже-аббатиса — це вона, але голос її зрадив.

Дійшовши до знайомого каменю, Верна підійнялася на стіну, в два стрибки спустилася по грушевому дереву в сад і пустилася бігом. Задихаючись, вона з розмаху кілька разів шльопнула долонею по дверях в криївку.

Безрезультатно. Зміркувавши, в чому справа, вона дістала з потайної кишені перстень. Зайшовши всередину і закривши за собою двері, вона в люті жбурнула кільце через всю кімнату. Ударившись об протилежну стіну, перстень впав на підлогу.

Верна витягла з-за пояса дорожній щоденник і з розмаху плюхнула на триногий стіл. Намагаючись відновити дихання, вийняла з книжечки стилос.

Розкривши щоденник, вона втупилася на чисту сторінку.

Відчайдушно борючись із гнівом і огидою, вона спробувала зібратися з думками. Не можна виключити можливість того, що вона помиляється. Але ні. Не помиляється. І все ж вона — сестра Світла. Їй чудово відомо, що не можна ризикувати, грунтуючись на одному лише припущенні. Потрібно придумати, як з'ясувати, у кого другий щоденник, причому так, щоб не видати себе, якщо її здогад помилковий. Але вона не помилилася. Їй точно відомо, у кого він.

Поцілувавши кільце на пальці, Верна помолилася Творцеві, просячи у нього підтримки і сили.

Їй хотілося дати волю гніву, але ще більше хотілося переконатися у своїй правоті. Взявши тремтячими пальцями стилос, вона написала:

Спочатку ти повинна сказати мені, чому вибрала мене в той останній раз. Я пам'ятаю кожне слово. Одна помилка з твого боку — і щоденник полетить у вогонь.

Верна закрила щоденник і прибрала його в потайну кишеню. Потім, тремтячи як осиковий лист, взяла з скрині плед і попленталася до крісла. Відчуваючи себе самотньою, як ніколи в житті, вона сіла в нього і згорнулася калачиком.

Верна відмінно пам'ятала розмову, яка відбулася між нею і аббатисою Аннеліною, коли вона привезла Річарда. Аннеліна не хотіла її приймати. Пройшли тижні, перш ніж Верна добилася аудієнції. До самої смерті вона буде пам'ятати цю зустріч і ніколи не забуде ті слова, що сказала їй аббатиса.

Верна була в люті, дізнавшись, що аббатиса так багато від неї приховала. Аббатиса просто використала її, не потрудившись нічого пояснити. Аннеліна запитала, чи знає Верна, чому саме її вибрали для поїздки за Річардом. Верна відповіла, що бачить в цьому знак довіри. А аббатиса сказала, що Верну вибрали тому, що вона, аббатиса, підозрювала, що сестри Грейс і Елізабет, які їхали разом з Верною, були сестрами Тьми. З пророцтва аббатисі було відомо, що перші дві сестри загинуть. Аннеліна скористалася своїм правом і призначила Верну третьою сестрою.

«Ти вибрала мене, тому що вірила, що я не можу бути сестрою Тьми?» — запитала тоді Верна.

«Я вибрала тебе, Верна, — незворушно відповіла аббатиса, — тому що ти стояла в самому кінці списку. Але головним чином тому, що ти абсолютно нічим не примітна. Я сумнівалася, що ти можеш бути однією з сестер Тьми. Аж надто ти непримітна. Я впевнена, що Грейс і Елізабет опинилися на чолі списку тому, що той, хто керує сестрами Тьми, порахував їх придатними для своїх цілей. Я керую сестрами Світла. І вибрала тебе з тих же причин. Є сестри, цінність яких виключно велика для досягнення наших цілей. Я не могла ризикувати ними. Хлопчик, звичайно, представляє певну цінність, але він не так важливий, як інші стоячі перед нами завдання. Він може виявитися корисним. Але він являє собою всього лише певну можливість, якою я вважала за краще не знехтувати. Якби виникли проблеми і ніхто з вас не повернувся б назад… Ну, ти ж розумієш, що ніякий мало-мальськи грамотний генерал не стане ризикувати головними силами для досягнення незначної мети».

Жінка, яка своєю усмішкою осяяла життя маленької дівчинки, в цю хвилину розбила їй серце.

Верна натягнула плед вище і втупилася в стінку. Все життя вона мріяла стати сестрою Світла, однією з цих незвичайних жінок, які своїм даром служать Творцеві. Вона віддала своє життя Палацу пророків.

Верна згадала той день, коли їй повідомили, що її мати померла. Від старості, так їй сказали.

Мати Верни не володіла даром, і від неї Палацу не було ніякого пуття. Вона жила далеко, і Верна рідко з нею бачилась. Приїжджаючи до Палацу побачити дочку, мати всякий раз дуже плуталася, бо Верна не старіла, як звичайні люди.

Мати так і незмогла цього зрозуміти, як Верна не намагалася їй пояснити. Зате Верна розуміла, що мати просто боїться. Боїться магії.

Хоча сестри не робили секрету з існування чар, що уповільнюють старіння, у простих людей це не вкладалося в голові. На їхньому житті ця магія ніяк не позначалася. Люди пишалися тим, що живуть біля Палацу, пишалися його багатством, і могутністю, але при цьому ставилися до нього з настороженістю, що межувала зі страхом. Вони не наважувалися замислюватися про магію, подібно тому, як людина радіє сонячним променям, але не наважується глянути на сонце.

Коли мати померла, Верна жила в Палаці вже сорок вісім років а виглядала на п'ятнадцять.

Вона пам'ятала і той день, коли дізналася, що померла Лейтіс, її дочка. Теж від старості.

Дочка Верни і Джедіді не володіла даром і Палацу була не потрібна. Верні сказали, що буде краще, якщо дівчинку виростить інша сім'я, де її любитимуть і забезпечать нормальне життя. Позбавленим дару важко жити в Палаці, а Верна повинна була працювати в ім'я Творця. Вона погодилася.

Відповідно до існуючої в таких випадках практики Лейтіс не знала, що її виростили чужі люди. Верна вважала, що так воно й на краще. Що за матір з сестри Світу? Палац добре забезпечив сім'ю, яка удочерила Лейтіс, так що Верна могла не хвилюватися за благополуччя доньки.

Вона кілька разів відвідувала її як сестра, яка приносить благословення Творця добропорядній працьовитій сім'ї. Лейтіс виглядала цілком щасливою. Коли Верна бачила її востаннє, вона була сивою і старою, ходила лише з паличкою. Лейтіс не пам'ятала, що Верна — та сама сестра, що приходила до неї шістдесят років тому, коли вона ще грала з друзями в салочки.

Отримавши благословення, Лейтіс посміхнулася Верні і сказала:

— Спасибі, сестро. Ви така талановита для вашого юного віку.

— Скажи, Лейтіс, ти добре прожила життя? — Дочка Верни задумливо посміхнулась.

— Ах, сестра! Я прожила довге і щасливе життя. П'ять років тому помер чоловік, але за винятком цього Творець позбавив мене від смутку. — Вона хихикнула. — Шкода тільки мого каштанового волосся! Колись воно було таким красивим, точно як ваше! Так-так, клянусь вам!

Милостивий Творець, скільки ж років минуло від смерті Лейтіс? Напевне, не менше п'ятдесяти. У Лейтіс були діти, але Верна не побажала дізнатися навіть їхні імена.

Її душили ридання.

Вона пожертвувала всім, щоб стати сестрою. Вона хотіла всього лише допомагати людям. І ніколи ні про що не просила.

А з нею обійшлися, як з останньою дурепою.

Вона не хотіла бути аббатисою, але, ставши нею, всерйоз сподівалася, що зможе скористатися своїм становищем, щоб зробити життя людей кращим — адже заради цього вона і жила. А з неї знову зробили маріонетку.

Притискаючи до грудей плед, Верна гірко плакала до тих пір, поки останні промені сонця не згасли за вікном. Від сліз у неї пекло в горлі.

Уже глухої ночі Верна вирішила нарешті піти спати. Їй не хотілося залишатися в притулку аббатиси. Це насмішка. Вона не аббатиса. Виплакавши всі сльози, Верна відчувала лише повне отупіння від пережитого приниження.

Вона не змогла відкрити двері, і їй довелося повзати рачки по підлозі в пошуках персня. Закривши за собою двері, вона знову одягла його на палець.

Нагадування про приниження, символ її власної дурості.

Дерев'яною ходою Верна увійшла до кабінету аббатиси. Залишена на столі свічка догоріла, і вона запалила іншу. Феба так старається, щоб догодити аббатисі. Цікаво, що зробить Феба, дізнавшись, що насправді вона не помічниця аббатиси? Що її призначила на цю посаду дуже непримітна, не маюча ніякого впливу сестра?

І треба не забути завтра вибачитися перед Уорреном. Це не його вина. Вона вела себе занадто зверхньо.

Уже виходячи в приймальню. Верна зупинилася.

Встановлений нею щит був порушений. Верна озирнулася на стіл. Нових паперів не з'явилося.

Хтось тут нишпорив.

26

По палубі тарабанив дощ. Босі матроси приготувалися стрибнути на берег.

Коли корабель підійшов достатньо близько до причалу, вони одним махом виявилися на суші, не випускаючи з рук мокрих причальних канатів. З неймовірною швидкістю вони обмотали їх навколо кнехтів. Корабель скрипів і розгойдувався, але матроси підтягли «Леді Зефу» до причалу і міцно пришвартували.

Сестра Юлія, разом з іншими сестрами Тьми, стоячи під проливним дощем, спостерігала за капітаном Блейком, який ходив по палубі, суворим голосом викрикуючи команди. Він не хотів у таку погоду, та ще в темряві, заводити «Леді Зефу» в тісну гавань. Він збирався стати на якір в акваторії і висадити жінок на берег в човнах, але Юлія не відчувала ні найменшого бажання опинитися у воді в півмилі від берега, тому відповіла на пропозицію капітана рішучою відмовою. Одного її погляду вистачило, щоб він замовк на півслові і, зціпивши зуби, повернувся до своїх обов'язків.

Підійшовши до сестер, капітан зірвав з голови мокру шляпу.

— Скоро ви будете на березі, дами.

— Бачите, це виявилося зовсім не так важко, як ви думали, капітане. — Кинула Юлія.

— Так, вдалося пришвартуватися благополучно. — Блейк нервово м'яв капелюх. — Хоча я до сих пір не розумію, чому ви не захотіли висадитися в затоці Графан.

Але повертатися в Танімуру по суші повз ці кляті військові кордони задачка не з легких. Морем було куди простіше.

Капітан не став уточнювати, що тоді він зміг би звільнитися від пасажирок на кілька днів раніше, хоча, безумовно, хитруючи, він з ухильною люб'язністю пропонував доставити їх прямо в Танімуру, куди вони, власне, і збиралися. Юлія в душі була повністю з ним згодна — біда була тільки в тому, що у неї не було вибору. Вона зробила так, як їй було наказано.

Юлія подивилася на берег. Він чекав їх там. Її супутниці теж пильно вдивлялися в темряву.

В коротких спалахах блискавок можна було розрізнити навколишні пагорби і на одному з них — фортецю.

Джеган був там.

Зустрітися з ним у сні — це одна справа. Зрештою, завжди можна прокинутися. А от постати перед ним у плоті — справа зовсім інша. Прикинутися вже не вийде. Юлія щільніше загорнулась у шаль. Джеган колись теж не зможе прокинутися. Її справжній Повелитель отримає його душу і змусить заплатити по рахунках.

— Схоже, вас чекають.

Зауваження капітана вивело Юлію з задуми.

— Що?

Блейк махнув капелюхом.

— Мабуть, цей екіпаж подано для вас. Більше тут нікого немає.

Вдивившись в пітьму, Юлія побачила біля дальньої стіни причалу чорний екіпаж, запряжений шісткою величезних коней. Двері карети були розкриті. Юлії прийшли нагадати собі про необхідність дихати.

Скоро все скінчиться. Джеган заплатить. Потрібно лише довести справу до кінця.

Потім, коли її очі звикли до темряви, Юлія розгледіла солдатів. Вони були всюди. Ближні пагорби були всипані вогнями багать, і Юлія розуміла, що на кожне багаття, яке якимось дивом було здатне горіти під проливним дощем, доводиться ще двадцять — тридцять погаслих. Навіть не рахуючи багаття, можна було з упевненістю сказати, що солдат тут сотні і сотні.

Матроси перекинули на берег східці і, підхопивши багаж сестер, квапливо понесли його до екіпажу.

— Радий був вашому товариству, сестра, — брехав далі капітан Блейк. Коли сестри попрямували до сходнями, він чемно помахав їм капелюхом і тут же крикнув матросам на березі:

— Знімайте канати з тумб, хлопці! Потрібно встигнути, поки не почався приплив!

Моряки не вибухнули криками захоплення з приводу такого швидкого відплиття тільки тому, що боялися своїх пасажирок. За час плавання сестрам довелося ще разок-другий викласти їм урок слухняності — урок, який кожен з них буде пам'ятати все життя.

Моряки мовчки чекали, поки шість жінок зійдуть на берег. Жоден з них навіть не підняв на них очей. В кінці сходнів четверо матросів, дивлячись собі під ноги, тримали напоготові розтягнутий тент, призначений, щоб укрити сестер від дощу.

Враховуючи ту міць, що клубочилася навколо Юлії та її супутниць, вона легко могла за допомогою Хань вкрити себе і інших сестер від дощу, але їй не хотілося завчасно вдаватися до магії і показувати Джегану свою силу. До того ж їй подобалося змушувати цих нікчемних черв'яків прислужувати. Їм взагалі крупно повезло, що вона не хоче розкривати карти перед Джеганом, інакше багато з них вже знайшли б свою смерть. Причому вмирали б вони дуже повільно і болісно.

Юлія пішла сходнями, і решта сестри рушили слідом. Всі вони володіли не тільки отриманим від народження даром, жіночим Хань, а й чоловічим, який забрали у юних чарівників. Крім Магії Приросту, кожна з них володіла і Магією Збитку.

І тепер вони об'єднали свої здібності.

Втім, Юлія не була так вже впевнена, що це спрацює. Сестри Тьми, навіть ті, що зуміли опанувати чоловічим Хань, ніколи раніше не пробували об'єднувати свою міць. Це могло виявитися смертельно небезпечним, але альтернатива була ще гіршою.

Юлія навіть не думала, що взагалі можна набрати таку неймовірну міць, яку вона отримала, об'єднавши Хань всіх шістьох сестер, і це її обнадіювало.

Мабуть, крім Творця і Володаря, ніхто в світі не мав такої влади, яка зараз була в їх розпорядженні.

Юлія була центром цього об'єднання, їй належало віддавати накази і направляти силу. І вона з великим зусиллям контролювала себе. Як тільки її погляд падав на що-небудь, могутня енергія негайно вимагала вивільнення.

Нічого, скоро вона випустить її на свободу.

Чоловічий і жіночий Хань, Магія Прирости і Магія Збитку в поєднанні один з одним володіли такою руйнівною силою, порівняно з якою чарівний вогонь здався б свічкою на вітрі. Одним ударом магії вони могли б з легкістю зрівняти із землею пагорб, на якому стояла фортеця.

Будь у неї впевненість, що Джеган зараз у фортеці, вона, зрозуміло, так би і зробила. Але якщо Джегана там немає і їм не вдасться знайти його і вбити перш, ніж вони заснуть, він першим добереться до них. Спочатку потрібно опинитися поруч з ним, щоб він нікуди не міг подітися, і лише тоді обрушити на нього силу, рівної якій не бачив світ. Від Соноходця залишиться купка попелу, не встигне він і оком моргнути. І Володар, отримавши його душу, подбає про те, щоб віддати йому належне. Муки його будуть тривати вічно.

Матроси оточили їх, прикриваючи тентом від дощу. Юлія відчувала кожен рух ідучих поруч з нею сестер, вони, всі шестеро, були єдиним цілим, і у всіх була одна думка, одне бажання: звільнитися від цієї мерзенної людини.

Скоро, сестри. Вже дуже скоро. А потім ми підемо за Шукачем? Так. сестри, потім ми підемо за Шукачем. Назустріч їм, брязкаючи зброєю, пробіг взвод солдатів. Командир зупинився перед капітаном. Юлія не чула слів, але побачила, як капітан Блейк, сплеснувши руками, почав щось доводити. Юлія могла скористатися своєю нечуваною силою і послухати, що говорять, але не ризикнула. Солдати оголили мечі. Капітан Блейк взявся в боки, але після недовгої паузи повернувся до матросів, які на причалі почали відв'язувати канати.

— Кріпіть їх назад, хлопці! — Прокричав він. — Сьогодні ми не відпливаємо.

Сестри підійшли до екіпажу, і солдат жестом звелів їм забиратися всередину.

Юліяя пропустила подруг вперед. Той же солдат наказав чотирьом супроводжуючим сестер матросам встати біля дверей і чекати. У вікно Юлія бачила, як солдати звели на берег весь екіпаж «Леді Зефи».

Швидше за все імператор Джеган збирається всіх їх убити, щоб прибрати можливих свідків. Що ж, Джеган надасть їй цим актом велику послугу. Звичайно, у нього навряд чи буде можливість знищити команду власноруч, але, якщо вже їм не дозволили поплисти, вона сама охоче з ними розправиться. Юлія посміхнулася сестрам. Завдяки зв'язуючим їх магічним узам вони чули її думки. Кожна з них відповіла задоволеною посмішкою. Плавання було огидним. І матроси за це заплатять.

Поки екіпаж повільно піднімався до фортеці, Юлія зі зростаючим подивом побачила, яку величезну армію зібрав Джеган. При кожному спалаху блискавок всюди, наскільки вистачало очей, вона розрізняла намети. Пагорби були покриті ними немов травою навесні. У порівнянні з армією імператора місто Танімура за кількістю населення здавалося жалюгідною селом. Юлія навіть уявити собі не могла, що в Старому світі можна навербувати стільки народу. Що ж, можливо, ці солдати ще знадобляться.

Коли чергова блискавка розірвала сірі хмари, Юлія розгледіла похмуру фортецю, де їх чекав Джеган. Бачила вона її і очима сестер і відчувала зростаючий в них страх. Всі вони жадали обрушити вершину пагорба, але кожна розуміла, що ще рано.

Коли ми побачимо його і впевнимося, тоді він помре.

Юлія мріяла побачити страх в очах цієї людини, такий же страх, який він зумів оселити в їхніх серцях. Вони зробили все, щоб він не розгадав їх намірів, але Юлія не знала, на що здатний Соноходець. Адже до цього до них у снах, які не були снами, не був ніхто, крім їх повелителя, самого Володаря.

З цих міркувань вона вичікувала і навмисно не присвячувала сестер у свої плани аж до тієї хвилини, коли плавання було майже закінчено. Володар подбає, щоб Джеган отримав гідне покарання. А їхнє завдання — відправити його душу в Підземний світ, віддати її Володареві.

Володар, безсумнівно, буде задоволений, коли сестри Тьми відновлять його владу в цьому світі, і винагородить їх, давши можливість помилуватися на муки Джегана, якщо їм цього захочеться. А їм захочеться неодмінно.

Нарешті екіпаж зупинився перед воротами фортеці. Здоровенний солдат, обвішаний такою кількістю зброї, якої вистачило б, щоб знищити середніх розмірів армію, наказав сестрам Тьми виходити. Вони в мовчанні увійшли під дощем у ворота, і грати опустилася за ними. Їх провели в темне приміщення і веліли чекати стоячи. Можна подумати, що у жінок могло виникнути бажання сісти на брудну кам'яну підлогу.

Тим більше, що вони наділи свої кращі сукні: Тові — темне, в якому вона виглядала трішки витонченіше; Цецилія — зелене, оброблене по коміру ажурною стрічкою, яке прекрасно гармоніювало з її сивим волоссям; Ніккі — просте чорне, з тугим корсетом. Мерісса віддала перевагу червоному, своєму улюбленому кольору, Сукня як рукавичка облягала її чудову фігуру. Ерміна вибрала темно-синє плаття, яке дуже йшло до її очей кольору небесної синяви. Юлія теж одягла синє плаття, тільки більш світлого відтінку, з мереживними манжетами і таким же комірцем.

Всі вони хотіли бути красивими, коли будуть вбивати Джегана.

На голих кам'яних стінах стирчали тільки два факела. Очікування затягувалося, і Юлія відчула, як її гнів починає розгоратися сильніше. Те ж саме відчували і її подруги.

Нарешті в цю саму кімнату ввели моряків, і один із солдатів, відкривши внутрішню двері, різким кивком велів сестрам увійти. Коридори фортеці виявилися такими ж похмурими, як і те приміщення, де вони стільки часу прочекали. Що ж, врешті-решт, це бойова фортеця, а не палац, і комфорт тут не обов'язковий. По дорозі Юлія не помітила ніякого іншого освітлення, крім уткнутих в грубі підставки факелів. Жодного масляного світильника. Важкі двері оббиті залізом. Все це дуже скидалося на велику казарму, або тюрму.

Стражники розкрили подвійні двері і встали по обидві сторони дверного отвору. Один з них недбалим жестом наказав сестрам пройти в зал. Юлія присягнулася собі і своїм подругам запам'ятати його обличчя і змусити заплатити за нахабство. Слідом за сестрами в зал увійшли моряки. Дзвін зброї і тупіт чобіт конвою луною віддавалися від похмурих стін.

Зал виявився величезним. Високі вікна не були засклені, і дощ влітав всередину. Уздовж стін горіли жаровні і потріскували смолоскипи, додаючи до запаху сирості сморід горілого клоччя. В танцюючих відсвітах полум'я зал здавався якимось нереальним, наче теж був продовженням сну.

Між двома жаровнями стояв важкий стіл. За столом сидів один-єдиний чоловік. Ліниво жуючи шматок обмазаної жиром свинини, він глянув на сестер.

В такому освітленні важко було з точністю сказати, Джеган це чи ні. А сестрам потрібно було знати напевно.

Позаду столу уздовж стіни стояли люди, причому не солдати. На чоловіках були тільки білі штани, а на жінках — прозорі шати, схожі на мішки, перев'язані на талії. З таким же успіхом вони могли б ходити просто голими.

Чоловік за столом підвів руку і поманив сестер пальцем. Вони рушили до нього через величезний зал. На простеленій перед столом ведмежій шкурі сиділи ще дві рабині. І вони, і жінки біля стіни були неприродно нерухомими. У кожної крізь нижню губу було протягнуте золоте кільце.

Сестри мовчки зупинилися перед столом. Раби навіть не подивилися в їхній бік. Всі їх увага була прикута до чоловіка, який на самоті сидів за величезним столом.

Тепер Юлія впізнала його.

Джеган.

Він був середнього зросту і на вигляд дуже сильний. Широченні плечі розпирали розкриту на грудях хутряну жилетку. Потужні волохаті груди були обвішані золотими ланцюжками, які явно колись належали королям і королевам.

Величезні м'язи на руках були перехоплені широкими срібними браслетами, а кожен товстий палець прикрашений золотим або срібним перснем.

Сестри відмінно знали, якого болю можуть заподіяти ці пальці.

Відблиски вогню грали на голеній голові Джегана. До речі, голена голова йому дуже йшла. Юлія не могла собі уявити його з волоссям. Він виглядав би менш страхітливо. Шия Джегана цілком підійшла би бику середніх розмірів. З золотого кільця, вставленого в ліву ніздрю, до золотого колечка на лівому вусі тягся тоненький золотий ланцюжок. Джеган був чисто поголений за винятком двох коротких вусиків над верхньою губою і клаптика волосся в центрі підборіддя.

Але найбільше вражали його очі. Вони були позбавлені білків. Взагалі.

Суцільний сірий колір, що переходив в чорнильну темряву, але при цьому у того, на кого він дивився, не виникало сумнівів у тому, що імператор дивиться саме на нього.

Не очі, а два вогнища кошмару.

Посмішка Джегана стала ширше і перетворилася на зловісну посмішку.

— Ви спізнилися, — вимовив він низьким скреготливим голосом, який сестри так добре знали.

Юлія не стала втрачати часу на відповідь. Вона подумки віддала наказ знищити все в радіусі двадцяти миль навколо і випустила на волю вируючу в ній магію. Об'єднана лють Магії Збитку і Магії Приросту вирвалася на свободу. Повітря миттєво розжарилося і спалахнуло сліпучим світлом.

Юлія сама здивувалася тій силі, що випустила назовні.

Тканина реальності лопнула.

Остання думка Юлії була про те, що вона напевно погубила весь світ.

27

Повільно і поступово до неї повертався зір. Спочатку вона побачила жаровні, потім — смолоскипи, потім — темні кам'яні стіни і, нарешті, людей.

На мить все її тіло ніби заніміло, але чутливість тут же повернулася до нього тисячами болючих уколів, і Юлія ледь не задихнулася від болю.

Джеган відламав ніжку від смаженого фазана і ткнув нею на Юлію.

— Знаєш, у чому твоє слабке місце? — Запитав він, не припиняючи жувати. — Ти користуєшся магією зі швидкістю думки. — На жирних губах знову з'явилася посмішка. — А я, як ти знаєш, Соноходець. Я використовую той проміжок часу, коли між думками порожнеча. Я прослизають туди, куди не може потрапити більше ніхто.

Він відкусив від ніжки і знову наставив її на Юлію.

— Бачиш, в цьому проміжку час для мене безмежний, і я можу робити все, що захочу. З тим же успіхом ви могли бути кам'яними статуями і намагатися мене зловити.

Юлія як і раніше відчувала єднання з сестрами. Зв'язок залишався на місці.

— Слабо. Дуже слабо, — підбив підсумок Джеган. — Мені доводилося бачити, як інші робили це набагато краще. Втім, у них був досвід. Я залишив зв'язок між вами. Поки що. Бо хочу, щоб ви продовжували відчувати один одного.

Потім я його розірву. І так само, як я можу розірвати цей зв'язок, я здатний зламати ваш розум. — Він сьорбнув вина. — Але це непродуктивно. Як можна дати людям урок, якщо їх розум його не сприймає?

Юлія відчула, що Цецилія обмочилася.

— Як? — Почула вона свій хрипкий голос. — Як ти можеш користуватися проміжком між думками?

Джеган, взявши ніж, відпиляв шматок від куска смаженого м'яса, що лежав перед ним на срібному підносі. Нанизавши його на кінчик ножа, він поставив лікті на стіл.

— Що таке ми? — Він махнув ножем, розбризкуючи навколо жир. — Що таке реальність? Реальність нашого існування?

Джеган відправив м'ясо в рот і продовжував:

— Ми — це наші тіла? Значить, людина невеликого зросту і статури менш значна, ніж великої? І, втративши руку або ногу, ми починаємо зникати?

Ні. Ми залишаємося собою. — Він прожував м'ясо і відрізав собі ще. — Ми — це не наші тіла. Ми — це наші думки. Оформившись, вони створюють реальність нашого буття. А між цими думками — ніщо, тільки наше тіло, яке чекає, коли наші думки зроблять нас тими, хто ми є.

І в цьому проміжку з'являюся я. У цьому проміжку час для вас не має значення, але має значення для мене. — Він запив м'ясо неабияким ковтком вина. Я — тінь, що прослизає в тріщини вашого існування.

Юлія відчула, як її подруг починає бити дрож.

— Це неможливо, — прошепотіла вона. — Твій Хань не може розтягнути час або розірвати його на частини!

Джеган поблажливо посміхнувся, і від цієї усмішки її серце ухнуло кудись вниз.

— Маленький дерев'яний клин, вставлений в тріщину величезного каменю, розламує його на частини. Руйнує його. Я і є такий клин. І тепер цей клин вбитий в тріщини вашого розуму.

Юлія мовчки дивилася, як Джеган розриває пальцями смажене порося.

— Коли ви спите, ваші думки розпливаються і ви стаєте уразливі. Тоді мої думки вповзають в тріщини. Ті проміжки, коли ви випадаєте з існування, — мої мисливські угіддя.

— Чого ти від нас хочеш? — Запитала Ерміна. Джеган відправив в рот солідний шматок свинини. — Ну, по-перше, у нас з вами є спільний ворог — Річард Рал. Вам він відомий як Річард Сайфер. — Імператор підняв брову над темним пронизливим оком. — Шукач. До нинішнього моменту він був просто незамінний.

Він надав мені величезну послугу, зруйнувавши бар'єр, який утримував мене в Старому світі. У всякому разі, моє тіло. Ви, сестри Тьми, Володар і Річард Рал дали мені можливість підпорядкувати собі все людство.

— Нічого цього ми не робили! — Промекала Тові.

— Що ви, як же не робили! Бачте, Творець і Володар змагаються в цьому світі. Творець прагне перешкодити Володареві поглинути світ живих, який той хоче прибрати до рук тому, що у нього ненаситні апетити. Борючись за визволення Володаря, ви збільшили його владу в цьому світі. Це, в свою чергу, змусило Річарда Рала прийти на допомогу живучим. Він відновив рівновагу. І в цю рівновагу, так само, як в проміжок між вашими думками, вклинився я.

Джеган обвів сестер поглядом своїх нелюдських очей.

— Магія — провідник для тих, хто з Підземного світу. Вона дає їм владу тут, у світі живих. Зменшивши кількість магії в цьому світі, я зменшу вплив як Володаря, так і Творця. Творець буде, як і колись, розкидати іскри життя, Володар буде їх забирати, коли прийде час, але в усьому іншому світ буде належати людині. Магія стане надбанням історії і в кінцевому підсумку перетвориться на міф. Я — Соноходець. Я бачив сни людей і знаю, на що здатна звичайна людина. Але магія пригнічує ці здібності. А без неї розум людини, її уява, вирветься на свободу, і тоді вона стане всемогутньою. Ось чому в мене така армія. Коли магія помре, армія в мене залишиться. Я добре підготував свої війська до цього дня.

— Так чому ж все-таки Річард Рал став твоїм ворогом? — Запитала Юлія, намагаючись потягнути час в надії знайти якийсь вихід.

— Зрозуміло, він повинен був зробити те, що зробив, інакше б ви, дорогенька, віддали наш світ Володарю. Мені його втручання допомогло, але тепер він не вписується в мої плани. Річард молодий і не знає своїх здібностей. А я двадцять років розвивав свій талант.

Джеган помахав ножем перед своїми очима.

— Очі мої повернулися лише в минулому році. Вони — відмітна ознака Соноходця. Тільки тепер я отримав право називатися тим, хто наводив жах на предків. Стародавньою мовою «Соноходець» — синонім слова «зброя». І чарівники, які створили цю зброю, врешті-решт пошкодували про це. Він облизав жирний ніж.

— Велика помилка — створювати зброю, здатну мислити самостійно. Ви відтепер — моя зброя. І я чужих помилок не повторюю. Моя могутність дозволяє мені проникати в розум людей, коли вони сплять. На тих, хто не володіє чарівним даром, мій вплив дещо обмежений, і мені від них користі мало, а ось з тими, хто ним володіє, на зразок вас шістьох, я можу робити все, що мені заманеться. Як тільки я проникаю в ваш розум, він перестає належати вам. Він мій. Магія Соноходців була дуже сильною, але нестабільною. За останні три тисячоліття, після того як з'явився бар'єр, не народжувалося жодного Соноходця. Але тепер Соноходець знову загрожує світу. — Він зловісно засміявся, і його тоненькі вусики застрибали. — І цей Соноходець — я.

Юлія по звичці ледь не гаркнула, щоб він переходив ближче до справи, але вчасно прикусила язик. Насправді вона не відчувала ні найменшого бажання швидше закінчити цю розмову. Їй потрібен час, щоб спробувати знайти вихід.

— Звідки тобі все це відомо? — Підійшов раб і наповнив келих Джегана вином.

— У себе на батьківщині, в Алтур'Ранзі, серед руїн одного стародавнього міста я знайшов старовинний архів. Забавно, що книги здатні принести користь воїну на зразок мене. У Палаці пророків теж є дуже цінні книги, якщо знати, як ними користуватися. Шкода, що Пророк помер, але в моєму розпорядженні є інші чарівники. Осколок древньої магії, свого роду щит, перейшов від мага, що створив його, до нащадків цього мага, тобто до всіх нащадків Дому Ралів, що мають дар. Він захищає їх від мого впливу. Річард Рал теж успадкував цю магію і почав нею користуватися. Тому його необхідно підпорядкувати перш, ніж він дізнається дуже багато про свої здібності. А також підпорядкувати і його наречену. — Імператор помовчав, спрямувавши погляд кудись удалину. — Мати-сповідниця злегка завадила моїм планам, але мої маріонетки там, на півночі, про неї подбають. Ці дурні в своєму завзятті створили деякі складності, і мені доведеться вжити заходів. Але коли я це зроблю, вони будуть повністю танцювати під мою дудку. Свій клин я вбив глибоко. Я доклав багато зусиль, щоб повернути хід подій на свою користь і домогтися того, щоб Річард Рал і Мати-сповідниця виявилися у мене в руках. Він стиснув кулак. — Бачите, він — природжений бойовий чарівник, перший за три тисячі років. Втім, ви це знаєте. Такий чарівник — безцінна зброя для мене.

Ви всі разом узяті не здатні на те, на що здатний цей хлопчисько. Тому я не маю наміру його вбивати. Я хочу ним управляти. А от коли я перестану відчувати ньому потребу, тоді його доведеться вбити. Джеган злизнув жир з пальців.

— Розумієте, керувати людьми набагато вигідніше, ніж їх вбивати. Я міг би вбити вас шістьох, але яка від цього користь? Поки ви в моїй владі, ви не являєте для мене ні найменшої загрози, а от використовувати вас можна, і я скористаюся нагодою це зробити.

Він вказав кінчиком ножа на Меріссу.

— Ви всі поклялися помститися Шукачеві, але ти, дорогенька, дала клятву скупатися в його крові. Що ж, може бути, я надам тобі таку можливість.

— Звідки… звідки ти знаєш? — Мерісса побіліла як полотно. — Я не говорила про це, коли спала.

Джеган хихикнув:

— Якщо не хочеш, щоб я щось дізнався, дорогенька, постарайся, щоб у твоїх снах не відбивалося те, про що ти говориш днем.

Юлія відчула, що Ерміна на межі непритомності.

— Звичайно, спочатку вас шістьох потрібно обробити. Ви повинні твердо усвідомити, хто відтепер розпоряджається вашим життям. — Джеган тицьнув ножем у бік мовчазно стоячих рабів. — Ви станете такими ж слухняними, як вони.

Тут, вперше за весь цей час, Юлія як слід придивилася до рабів і ледь не скрикнула. Всі жінки були сестрами. Гірше того, в більшості своїй сестрами Тьми. Вона швидко прикинула. Ні, тут не всі. Чоловіки ж були в основному молодими чарівниками — тими, хто, закінчивши навчання, приніс клятву Володарю.

— У мене є і сестри Світла. Вони добре служать — з боязні, що я відвідаю їх у сні, якщо вони чимось мені не догодять. — Джеган погладив золотий ланцюжок, що йшов від носа до вуха. — Але сестри Тьми мені подобаються набагато більше. Я всіх їх підпорядкував, навіть тих, що залишилися в Палаці. — Юлії здалося, що підлога тікає у неї з-під ніг. — У мене є одна справа у Палаці пророків. Дуже важлива справа.

Джеган розвів руки, і золоті ланцюжки у нього на грудях заграли в світлі вогню.

— Вони надзвичайно послужливі. — Він повернувся до рабів, що стоять біля стіни. Правда, дорогенька?

Джанет, сестра Світла, поцілувала кільце у себе на руці. По щоках її текли сльози. Джеган розсміявся. Блиснувши перснями, він вказав на неї пальцем:

— Бачите? Я дозволяю їй це робити. Нехай тішиться марною надією. Якби я заборонив, вона, чого доброго, покінчила б з собою, бо не боїться смерті на відміну від тих, хто присягнув Володареві. Чи не так, Джанет, дорогенька?

— Так, Ваше Превосходительство, — покірно відповіла Джанет. — Моє тіло належить вам, але, коли я помру, душа моя буде належати Творцеві.

Джеган вибухнув неприємним скреготливим сміхом. Юлії вже доводилося чути його, і вона розуміла, що почує цей сміх ще не раз.

— Ось бачите? Це все, що я їй дозволяю, щоб не втратити над нею контроль. Звичайно, тепер їй в покарання доведеться тиждень відпрацювати в наметах.

— Під його поглядом Джанет відсахнулася. — Але ж ти розуміла це, перш ніж розкрити рот, правда, дорогенька?

— Так, Ваше Превосходительство. — Голос Джанет тремтів.

Затягнуті похмурим серпанком очі Джегана знову звернулися до шістьом сестер.

— Сестри Тьми мені подобаються більше, тому що у них є вагомі причини боятися смерті. — Імператор розламав фазана навпіл. — Вони обдурили надії Володаря, якому поклялися віддати свої душі. І якщо вони помруть, то порятунку їм немає. Якщо вони помруть, то Володар їм помститься за обман. — Він знущально зареготав. — Він отримає і вас шістьох, якщо моє невдоволення вами змусить мене позбавити вас життя. Юлія судорожно сковтнула.

— Ми все зрозуміли… Ваше Превосходительство. Темний погляд Джегана позбавив її здатності дихати.

— О ні, Юлія! Не думаю, що ви дійсно зрозуміли. Але, коли урок закінчиться, зрозумієте.

Не зводячи кошмарного погляду з Юлії, він засунув руку під стіл і витягнув звідти за волосся мініатюрну жінку. Та скривилася від болю. Одягнена вона була так само, як інші. Крізь прозору тканину Юлія розгледіла старі, вже пожовклі синці і зовсім свіжі, лілові. На правій щоці виднілася довга подряпина, а ліва перетворилася на суцільний синець з чотирма глибокими порізами, залишеними перснями Джегана.

Це була Крістабель, одна з сестер Тьми, залишених Юлією у Палаці пророків. Вони повинні були все підготувати до її повернення. Схоже, тепер вони ведуть підготовку до прибуття Джегана. Ось тільки що йому потрібно в Палаці пророків, Юлія ніяк не могла збагнути.

— Встань переді мною, — звелів Крістабель Джеган.

Сестра Крістабель бігом обігнула стіл і встала перед імператором. Вона швидко пригладила волосся, витерла губи і вклонилася.

— Чим можу служити, Ваше Превосходительство?

— Бачиш, Крістабель, мені необхідно викласти цим сестрам перший урок. — Він відірвав від фазана другу ніжку. — А для цього ти повинна вмерти.

Вона вклонилася:

— Слухаю, Ваше Прево… — І застигла, усвідомивши, що саме він вимовив. Юлія бачила, як у неї затремтіли ноги, але нещасна не наважилася видати ні звуку.

Джеган жестом наказав сидячим на шкурах жінкам забратися, і ті швидко відповзли в сторону.

— Прощай, Крістабель.

Скрикнувши, вона змахнула руками і звалилася на підлогу. В наступну мить вона закричала так несамовито, що у Юлії заклало вуха. Спинивши дихання шість сестер дивилися на Крістабель. Джеган вп'явся зубами в фазанячу ніжку.

Несамовиті крики не припинялись. Крістабель відчайдушно трясла головою, тіло її вигиналося в конвульсіях.

Джеган ліниво обгризав ніжку і запивав вином. Ніхто не вимовив ні слова, поки він не покінчив з м'ясом і не потягнувся за виноградом.

Нарешті Юлія не витримала:

— Коли вона помре?

— Коли помре? — Вигнув брову Джеган, відкинувши голову, він гучно зареготав. Ніхто в залі навіть не посміхнувся. Потужне тіло імператора стрясалось від сміху. Тоненький ланцюжок на щоці подьоргувався. Нарешті він заспокоївся.

— Та вона померла раніше, ніж торкнулася підлоги!

— Що?!. Але ж вона… Вона ще кричить! Крістабель раптово замовкла.

Груди її більшене здіймалася.

— Вона померла миттєво, — знизійшов до пояснення Джеган. Не зводячи кошмарного погляду з Юлії, він повільно усміхнувся. — Той клин, про який я тобі вже казав. Такий же, що я вбив у ваш розум. Це кричала її душа. У світі мертвих. Схоже, Володар здорово незадоволений цією сестрою Тьми.

Джеган звів палець, і Крістабель знову забилася в крику.

— І коли… — Юлія насилу сковтнула. — Коли це припиниться? — Джеган облизався.

— Коли її зжеруть черви.

Юлія відчула, як у неї затремтіли коліна, і відчула, що решта п'ятеро сестер готові заволати від жаху, як волає Крістабель. Так, якщо їм не вдасться відновити владу Володаря в світі живих, помста його буде жахлива!

Джеган клацнув пальцями.

— Сліт! Еріс!

На стіні промайнула світла пляма. Юлія ахнула, коли наче з каменю матеріалізувалися дві фігури в плащах.

Дві покритих лускою істоти ковзнули до столу і вклонилися.

— С-слухаємо, Соноходець. Джеган тицьнув товстим пальцем в жінку, яка корчилася на підлозі.

— Киньте її в колодязь.

Мрісвізи, відкинувши плащі за спини, нахилилися і підняли тіло жінки, яке сіпалося в конвульсіях, і яку Юлія знала більше ста років, жінки, яка багато чим їй допомогла і була слухняною виконавицею волі Володаря. Крістабель повинна була бути винагороджена за свої старання. Вони всі повинні були бути винагороджені.

Коли мрісвізи забрали труп, Юлія глянула на Джегана:

— Чого ти від нас хочеш? — Джеган підняв руку і жестом звелів одному з солдатів підійти.

— Ці шестеро належать мені. Окільцюйте їх. Кремезний солдат, з ніг до голови обвішаний зброєю, вклонився. Підійшовши до найближчої з сестер, якою виявилася Ніккі, він брудними пальцями безцеремонно відтягнув їй нижню губу. У блакитних очах Ніккі плескався жах. Юлія скрикнула одночасно з нею, завдяки зв'язку відчувши біль, коли тупе іржаве шило проткнуло Ніккі губу. Солдат діловито засунув шило за пояс і дістав з кишені золоту каблучку.

Зубами розтиснувши його, він відтягнув Ніккі губу, вставив кільце в рану і, теж зубами, з'єднав кінці.

Солдат підійшов до Юлії в останню чергу. До цього часу вона вже ледве стояла на ногах, відчувши на собі все, що зазнали інші. Солдат відтягнув їй губу, і від болю з очей Юлії бризнули сльози.

Джеган, з усмішкою дивлячись на стікаючу по підборіддю сестер кров, витер рукою масні губи.

— Тепер ви мої рабині. Якщо ви не дасте мені приводу вас вбити, я знайду вам справу в Палаці пророків. А коли Річард Рал стане мені більше не потрібен, можливо, навіть віддам вам його на розтерзання.

Він знову пильно подивився на них, і Юлія мимоволі затамувала подих. В чорних вирах його очей не залишилося ні найменших ознак веселощів, лише смертельна загроза.

— Але спочатку я повинен закінчити урок.

— Ми всі вже зрозуміли, — поспішно запевнила його Юлія. — Будь ласка… У тебе немає підстав сумніватися в нашій вірності.

— О, я це прекрасно знаю, — прошелестів Джеган. — І все ж урок ще не закінчений. Це був тільки початок. Але продовження вам не доведеться чекати довго.

Юлію била дрож. З тих пір як Джеган вперше з'явився в її снах, життя перетворилося на суцільний кошмар. Повинен же бути спосіб покінчити з цим!

Біда була тільки в тому, що їй нічого не приходило в голову. Вона уявила собі, як повертається до Палацу пророків, одягнена в цей прозорий одяг, повертається рабинею Джегана.

Джеган подивився кудись за її спиною.

— Ви, хлопці, все добре чули? — Юлія почула голос капітана Блейка, який підтвердив, що так, чули. І застигла. Вона зовсім забула про тридцять моряків, що стояли позаду неї.

Джеган жестом звелів матросам наблизитися.

— Вранці ви можете відпливати. Але я подумав, що на ніч вам, можливо, знадобляться ці шість дам. Сестри Тьми завмерли.

— Але…

Погляд кошмарних очей змусив Юлію замовкнути.

— Відтепер, якщо ви посмієте вдатися до магії без мого дозволу, навіть для того, щоб вилікувати нежить, вас спіткає доля Крістабель. У ваших снах я дав вам лише трохи відчути те, що я можу з вами зробити наяву. Що зробить з вами Володар, якщо ви помрете, сподіваюся, теж вам ясно. Ви за крок від смерті. І на вашому місці я б дуже уважно дивився, куди ставити ноги.

Він знову звернувся до моряків:

— На цю ніч вони ваші. Маючи уявлення про цих жінок з їх снів, я вважаю, у вас з ними залишилися деякі рахунки. Можете робити з ними все, що хочете.

Моряки радісно загмикали.

Юлія відчула, як чиясь рука вхопила Ерміну за груди, як хтось відтягнув Ніккі голову за волосся і розв'язує їй корсет. У цей час третій матрос сунув руку їй самій між стегон, і вона не втрималась від крику.

— Але є невеликі правила. — Сказав Джеган, і моряки завмерли. — І якщо ви їх порушите, я вас згодую рибам.

— Що це за правила, імператор? — Запитав один з матросів.

— Вбивати їх вам забороняється. Вони — мої рабині і належать мені. Я хочу отримати їх вранці в досить пристойному стані, щоб вони могли мені прислуговувати. Це означає — жодних зламаних кісток та іншого членоушкодження. Ви їх усіх між собою розіграєте. Я знаю, що станеться, якщо дозволити вам вибирати самим. А я не хочу, щоб хоч одна з них уникла вашої уваги.

Матроси зі сміхом погодилися, що це дійсно буде справедливо, і пообіцяли дотримуватися правил.

Джеган знову звернув свою увагу на шістьох сестер.

— У мене величезна армія, а повій в околицях замало. Від цього мої солдати перебувають в поганому настрої. І до тих пір, поки я не визначу вам інші обов'язки, ви будете догоджати їх щодня. Чотири години на відпочинок, і скажіть спасибі, що у вас моє кільце на губі. Це не дасть їм вас убити.

Сестра Цецилія, невинно посміхнувшись, розвела руки.

— Імператор Джеган, твої солдати молоді і сильні. Боюся, їм буде мало задоволення від такої старої, як я. Мені дуже шкода.

— Упевнений, що вони будуть раді тобі. Ось побачиш.

— Імператор, сестра Цецилія права. Боюсь, я теж для цього занадто стара і товста, — вимовила Тові старечим голосом. — Навряд чи ми зможемо дати насолоду твоїм воїнам.

— Насолода? — Джеган нанизав на ніж шматочок печені. — Ви що, тупі?

При чому тут насолода? Смію запевнити вас, мої солдати із задоволенням насолодяться вашими принадами, але ви мене неправильно зрозуміли.

Він тицьнув у них пальцем. Вимазані жиром персні блиснули у світлі смолоскипів.

— Ви були сестрами Світла, потім — сестрами Тьми. Ви, ймовірно, самі могутні чаклунки в світі. Але ваша робота змусить вас зрозуміти, що ви лише гній у мене під ногами і я можу робити з вами все, що забажаю. Відтепер всі володіючі даром — моя зброя. І ви повинні міцно засвоїти цей урок. Ваша думка нікого не цікавить. І поки я не прийму інше рішення, ви будете розважати моїх солдатів. Якщо їм захочеться викрутити вам пальці і сперечатися на те, хто змусить вас голосніше волати, вони так і зроблять. У них дуже різноманітні смаки, і вони можуть робити з вами все, що побажають, крім вбивства. Він засунув в рот залишки м'яса.

— Але в будь-якому випадку тільки після цих хлопців.

Насолоджуйтесь моїм подарунком, хлопці. Служіть, і в майбутньому я про вас не забуду. Імператор Джеган пам'ятає своїх друзів.

Матроси дружно прокричали «ура». У Юлії підкосилися ноги, і вона б упала, якби чиясь сильна рука не підтримала її за талію.

— Так-так-так, лапуля. Схоже, дамочки, ви все-таки погодилися нас розважити! І це після того, як ви так погано з нами обійшлися!

Юлія почула власні схлипи. Губа оніміла від болю, але вона розуміла, що це тільки початок. Думки в неї плуталися, вона була сама не своя від страху.

— Ах, так. — Джеган зупинив матросів і вказав ножем на Меріссу. — Крім неї. Її віддайте. — Він поманив Меріссу пальцем. — Підійди сюди, дорогенька.

Мерісса зробила два невпевнених кроки. Юлія відчувала, як тремтять її ноги.

— Крістабель належала мені одному. Була моєю фавориткою. Але вона померла, тому що вам потрібен урок. — Він глянув на розв'язаний корсет Мерісси.

— Ти будеш замість неї. Ти, пам'ятається, говорила, що станеш лизати мені ноги, якщо доведеться. — Кошмарний погляд Джегана встромився в неї. — Довелося. — Побачивши подив Мерісси, він посміхнувся своєю мерзенною усмішечкою. — Я ж казав тобі, дорогенька, не варто пускати в сни те, що говориш наяву.

— Так, Ваше Превосходітельство, — слабо кивнула Мерісса.

— Зніми сукню. Тобі вона може знадобитися, якщо я дозволю тобі вбити Річарда Рала. — Мерісса почала роздягатися, а Джеган подивився на інших сестер. — Я залишу вам ваш зв'язок, щоб ви відчули уроки, які отримає кожна. Мені б не хотілося, щоб хтось з вас щось упустив.

Коли Мерісса роздяглася, Джеган вказав вниз кінчиком ножа.

— Під стіл, дорогенька.

Юлія відчула товсту ведмежу шкуру, що лоскоче коліна Мерісси, потім — грубу кам'яну підлогу. Моряки насолоджувалися видовищем.

Силою волі, силою, яку вона черпала з незмірній ненависті до цієї людини, Юлія прогнала страх і сповнилася рішучості. Вона — головна серед сестер Тьми. За допомогою зв'язку вона звернулася до решти.

Ми всі пройшли ритуал. Це було гірше, ніж те, що відбувається зараз. Ми сестри Тьми. Пам'ятайте, хто наш справжній Володар. Зараз ми рабині цього нікчеми, але він помиляється, вважаючи, що управляє нашим розумом. У нього немає своєї сили, він може користуватися тільки чужою. Ми обов'язково щось придумаємо, і тоді Джеган заплатить за все. О, клянусь Володарем, заплатить сповна!

Але що ж нам робити до тих пір? — Схлипнула Ерміна.

— Мовчати! — Гаркнула Ніккі. Юлія відчувала переповнюючу її лють і чорний крижаний холод, який панує в її серці. — Запам'ятайте кожне лице. Вони всі за це заплатять. Слухайте Юлію. Ми самі дамо їм урок, і вони запам'ятають його надовго!

І не здумайте пустити в сни цю нашу розмову, — попередила Юлія. Єдине, чого ми не можемо дозволити Джегану, — це вбити нас. Поки ми живі, у нас є надія повернути прихильність нашого Володаря. Нам обіцяна нагорода, і я твердо маю намір її отримати. Тримайтеся, сестри.

Але Річард Рал — мій! — Прошипіла Мерісса. — І той, хто посміє його вбити, матиме справу зі мною. І з Володарем!

Навіть Джеган, якби він чув Меріссу, зблід би від скаженої злоби подиху в її словах. Юлія відчула, як Мерісса відкинула назад волосся і впізнала смак плоті імператора.

— З вами поки все… — Джеган помовчав і махнув ножем. — Забирайтеся.

Капітан Блейк схопив Юлію за волосся.

— Прийшов час розплачуватися, лапуля.

28

Моргнувши, вона опустила погляд на іржавий меч, який тримав хлопчина.

Вістря клинка було не більше ніж в дюймі від її лиця.

— Невже це необхідно? Я ж сказала — ви можете забрати все, що хочете, і ніхто не стане вас зупиняти. Але мушу зауважити, що за останні два тижні ви вже треті за рахунком грабіжники, і нічого цінного у нас не залишилося.

Судячи по тому, як тряслися у хлопчиська руки, він був не дуже-то досвідчений у своєму ремеслі. А змарніле обличчя говорило, що й особливими успіхами на цьому поприщі він теж не може похвалитися.

— Стій тихо! — Хлопчина скоса глянув на напарника. — Знайшов що-небудь?

Другий юний розбійник, такий же худий, як і його приятель, сидячи навпочіпки біля кинутих в сніг мішків, раз у раз поглядав на темне узлісся біля дороги. Він подивився назад, туди, де був поворот і дорога зникала за засніженими деревами. Прямо на повороті через незамерзлу, незважаючи на зиму, річечку, був перекинутий міст.

— Нічого. Тільки старі лахи і всякий непотріб. М'яса немає. Хліба теж.

Перший молодик пританцьовував на місці, готовий вдарити при найменших ознаках небезпеки. Меч він тримав обома руками — схоже, зброя була для нього важкувата.

— При вашій вазі не скажеш, що ви голодуєте. Що ж ви їсте, баби? Сніг?

Вона, зітхнувши, склала руки на поясі. Це вже починало їй набридати.

— Ми заробляємо собі на прожиток. Вам би теж не завадило спробувати. Працювати, я маю на увазі.

— Так? Зараз зима, бабо, якщо ти цього ще не помітила. Роботи нема.

Восени армія вигребла всі наші припаси. У моїх батьків нічого не залишилося на зиму.

— Мені дуже шкода, синку. Може…

— Гей! А це в тебе що, діду? — Хлопчисько помацав темний срібний нашийник і смикнув. — Як він знімається? Говори!

— Я ж сказала, — відповіла вона, не звертаючи уваги на мовчазний гнів, що плескався в блакитних очах чарівника. — Мій брат глухонімий. Він не чує, що ти говориш, і не може відповісти.

— Глухонімий? Значить, ти говори, як ця штука знімається!

— Це всього лише залізне кільце. Воно нічого не коштує.

Юний бандит, переклавши меч в ліву руку, нахилився до неї і іншою відкинув на ній плащ.

— А це що? Гаманець! У неї гаманець! — Він зірвав з її пояса важкий мішечок з золотом. — Клянуся, в ньому повно монет!

— Боюся, там лише черстве печиво, — захихотіла вона. — Можеш спробувати одне, якщо хочеш, тільки не кусай, а то зуби зламаєш! Його треба смоктати.

Хлопець дістав з мішечка золоту монету; спробував надкусити і тут же скривився.

— Як ви можете це їсти? Їв я погане печиво, але це навіть поганим-то назвати не можна!

Як легко з молодими, подумала вона. Шкода, що з дорослими не виходить так просто.

Сплюнувши, молодик кинув золотий в сніг і почав обмацувати її плащ в пошуках ще чогось, чим можна було б поживитися.

Вона нетерпляче зітхнула.

— Закінчували б ви, хлопці, з цим пограбуванням. Нам хотілося б завидна дістатися до міста.

— Нічого, — буркнув другий. — У них немає нічого, що варто було б взяти.

— А коні? — Заперечив перший, пробуючи на дотик тканину її щільного плаща. На худий кінець, можна взяти коней. Щось Та вдасться за них виручити.

— Будь ласка, бери, — кивнула вона. — Мені ці старі шкапи неабияк набридли.

Тільки затримують. Так що ти мені зробиш послугу. Всі четверо ледве ноги переставляють, а в мене не вистачає духу покласти кінець їх мукам.

Другий хлопець узяв одного з коней коня за вуздечку і змусив зробити пару кроків.

— Бабка не бреше, — сказав він після експерименту. — Чотири шкапи. Ми пішки швидше йдемо. Якщо взяти з собою ці мішки з кістками, нас точно зловлять.

Перший все ще обмацував її плащ. Рука його завмерла на кишені.

— Що це?

— Тебе це не зацікавить. — Голос її зазвучав трохи жорсткіше.

— Та ну? — Він вийняв з кишені дорожній щоденник, і, поки перегортав сторінки, вона побачила запис. Нарешті.

— Що це?

— Всього лише зошит. Читати вмієш, синку?

— Ні. Та й все одно тут немає нічого, що варто було б читати.

— Все одно візьми, — порадив другий. — Якщо зошит чистий, його можна буде продати. Вона глянула на молодика з мечем.

— Так, мені все це набридло. Вважайте, що пограбування закінчилося.

— Закінчиться, коли я скажу!

— Дай сюди. — Енн простягнула руку і підвищила голос. — І провалюйте з очей геть, поки я не відвела вас за вухо в місто і не змусила ваших батьків визволяти вас з буцегарні.

Виставивши перед собою меч, хлопчисько відступив на крок.

— Гей, краще не гавкай, бабо, а то покуштуєш сталі! Я вмію поводитися зі зброєю!

Раптово на повороті замаячили у вечірньому сутінку темні силуети. Юні грабіжники за шумом річки не почули стукоту підков і ні про що не підозрювали, поки їх не оточили вершники. Побачивши їх, хлопець, який обшукував Енн, завмер від страху. Вона швиденько вирвала у нього з рук меч, а Натан відняв у другого ніж.

Вершники були в д'харіанській формі.

— Що тут відбувається? — Спокійним голосом запитав капітан.

Від страху у хлопців віднялися язики.

— Ми зустріли хлопчиків, і вони попередили нас про розбійників, — відповіла Енн. — Хлопці живуть поблизу. Вони як раз вчили нас захищатися і показували, як самі вміють поводитися зі зброєю.

Капітан склав руки на луці сідла.

— Це правда, хлопці?

— Я… Ми… — Юний грабіжник не зводив з Енн благаючих очей. — Правда. Ми живемо неподалік і, зустрівши цих двох проїжджих, попередили, що треба бути обережними: кажуть, на дорозі орудують грабіжники.

— І вони відмінно уміють фехтувати. Як я і обіцяла, молоді люди, кожному з вас — по печенню. Дай-но мені мій мішечок.

Нахилившись, хлопець підняв капшук з золотом і швидко подав їй. Енн вийняла дві монети і простягнула їх хлопчикам.

— Як я і обіцяла, тобі і твоєму товаришеві. А тепер ідіть додому, поки не стемніло, а то ваші батьки почнуть турбуватися. Віддайте їм моє печиво в знак подяки за те, що послали вас попередити проїжджих. — Хлопець тупо кивнув. — Гаразд. Спокійної ночі вам. Бережіть себе! — Енн простягнула руку, і в очах її загорівся небезпечний вогник. — Якщо ти вже подивився мій зошит, давай його сюди.

Помітивши її погляд, він сунув їй в руки зошит з такою швидкістю, ніби той палив йому долоню. Та воно, власне, так і було.

— Дякую, синку, — посміхнулася Енн. Хлопець потер долоню до рваної куртки.

— До побачення. І будьте обережні. — Він хотів піти, але Енн його зупинила.

— Не забудь ось це. — Хлопець злякано обернувся. Вона простягнула йому меч ручкою вперед. — Твій батько розсердиться, якщо ти втратиш десь його меч.

Хлопчисько з побоюванням взяв меч. Натан не міг дозволити, щоб все скінчилося так банально. Він крутнув пальцями ніж, підкинув його вгору, піймав за спиною і перекинув під пахвою в іншу руку. Енн закотила очі: легенько стукнувши по лезу, він змусив ніж обертатися в іншу сторону, потім зловив його за лезо і простягнув хлопчиськові.

— Де ти цього навчився, старий? — Запитав сержант.

Натан сердито подивився на нього. Він терпіти не міг, коли його називали старим. Натан був чарівником, пророком, якому не було рівних, і вважав, що на нього повинні дивитися з подивом, якщо не з благоговінням. Енн стримувала його за допомогою Рада-Хань, інакше під сержантом вже спалахнуло б сідло. Таким же чином вона не дозволяла йому говорити. Мова Натана був щонайменше настільки ж небезпечний, як і його магія.

— На жаль, мій брат глухонімий. — Енн жестом веліла юним грабіжникам забиратися геть. Вони помахали на прощання і припустилися до лісу. — Він розважає себе тим, що показує всякі фокуси.

— Ці двоє, мем, дійсно не заподіяли вам неприємностей?

— Ще б! — Хмикнула вона.

Капітан взяв в руки поводи, і двадцять солдатів наслідували його приклад, готові знову рушити в дорогу.

— І все ж я думаю, все одно не завадить поговорити з ними трошки. Зокрема, про крадіжку.

— І заодно попросіть розповісти, як д'харіанські солдати позбавили їх сім'ю всіх запасів продовольства, через що вони тепер голодують.

Капітан знову послабив поводи.

— Я не знаю, що тут творилося раніше, але новий Магістр Рал вельми недвозначно заборонив солдатам займатися мародерством.

— Новий Магістр Рал?

— Річард Рал, Магістр Д'Хари, — кивнув капітан.

Краєм ока Енн побачила, що Натан усміхається. Він був задоволений, що пророцтво пішло в потрібному напрямку. І хоча так мало бути, якщо вони хочуть перемогти, у Енн ця звістка усмішки не викликало. Навпаки, вона з болем подумала про шлях, який відтепер визначений. Тільки ось альтернатива була ще гірше.

— Так, здається, я чула це ім'я. Капітан, піднявшись у стременах, оглянувся на своїх підлеглих.

— Огден, Сполдінг! — З-під копит коней зметнувся сніг, і до нього під'їхали два солдати. — Доженете цих хлопців і проведете їх до дому.

Переконайтеся, чи правда, що наші солдати пограбували їх сім'ї. Якщо це правда, з'ясуйте чисельність постраждалих і негайно вирушайте в Ейдіндріл з доповіддю. Прослідкуйте, нехай їм доставлять достатньо продовольства, щоб перезимувати.

Солдати відсалютували, притиснувши правий кулак до грудей, розвернули коней і галопом поскакали вслід за хлопчаками. Капітан повернувся до Енн.

— Наказ Магістра Рала, — пояснив він. — Ви прямуєте в Ейдіндріл?

— Так, ми сподівалися знайти там притулок, як і всі, хто йде на північ.

— Ви його там знайдете, тільки не даром. Я скажу вам те, що кажу всім.

Де б не була ваша батьківщина, відтепер ви — піддані Д'Хари. Ви зобов'язані присягнути на вірність, а також платити податок із заробітку, якщо ви хочете жити на території, що належить Д'Харі.

— Схоже, армія все-таки продовжує обирати мирне населення? — вигнула брову Енн.

— Це на вашу думку, а Магістр Рал вважає інакше. Його слово — закон.

Всі платять однаковий податок на утримання армії, яка захищає нашу свободу. Якщо не хочете платити, будь ласка, — шукайте захист і свободу в іншому місці.

— Схоже, Магістр Рал непогано справляється.

— Він могутній чарівник, — кивнув капітан.

Плечі Натана затряслися від стримуваного сміху.

— Над чим це він сміється, — спохмурнів капітан. — Адже він глухонімий?

— О, так — і ще до того ж злегка божевільний. — Енн попрямувала до коней, по дорозі з силою тицьнувши ліктем в живіт Натану. — Вічно регоче, коли не треба.

— Вона розлючено глянула на пророка, який поперхнувся. — Якщо на нього знаходить, відразу і останні мізки втрачає.

Енн ласкаво погладила по загривку Беллу, свою золотисту кобилу. Белла з надією висунула язика: вона дуже любила, коли її за нього смикають. Енн не відмовила їй у цьому задоволенні, а потім ще й почухала за вухом. Белла весело заіржала і знову висунула язик, але Енн не стала її балувати.

— Так ви говорите, капітан, Магістр Рал — могутній чарівник?

— Абсолютно вірно. Він убив тих істот, чиї трупи ви побачите на кілках перед палацом.

— Істот?

— Він називає їх мрісвізами. Страшні лускаті ящероподібні звірюки. Вони перебили силу-силенну народу, але Магістр Рал порубав їх на шматки.

Мрісвізи. Ось це вже точно погана новина.

— А є тут поблизу небудь містечко, де ми могли б поїсти і переночувати?

— У двох милях звідси, за наступним пагорбом. Називається Тіноук. Там є заїжджий двір.

— А чи далеко ще до Ейдіндріла? Капітан окинув оцінюючим поглядом чотирьох коней.

— З такими чудовими скакунами ви доберетеся туди днів за сім — за вісім.

— Дякую, капітане. Коли в околицях бродять грабіжники, приємно знати, що можна розраховувати на захист солдатів.

Капітан подивився на Натана. Пророк був високого зросту, його сиве волосся торкалося плечей, а з-під густих брів дивилися проникливі темно-волошкові очі. Натан був гарний суворою чоловічою красою і дуже сильний, незважаючи на те що йому було близько тисячі років.

Капітан знову перевів погляд на Енн:

— Ми шукаємо декого. Захисників пастви.

— Захисників пастви? Ви маєте на увазі тих пихатих дурнів в яскраво-червоних плащах з Нікобаріса?

Сержант натягнув поводи, стримуючи коня, якому набридло стояти на одному місці — Їх самих. Двоє чоловіків, з яких один — генерал цих Захисників, а інший — його офіцер, і з ними жінка. Вони втекли з Ейдіндріла, і Магістр Рал наказав привести їх назад. Наші люди прочісують всю місцевість навколо Ейдіндріла.

— Мені дуже шкода, але я їх не бачила. А Магістр Рал живе в замку Чарівника?

— Ні, в Палаці сповідниць.

— Хоч це добре, — зітхнула Енн.

— Що добре? — Нахмурився д'харіанець. Енн мимоволі висловила вголос своє полегшення.

— О, ну, просто я хотіла побачити цієї великої людини, і якщо б він жив у замку, мені б це не вдалося. Я чула, замок захищений магією. А так він, напевно, виходить на балкон палацу до народу, і я зможу на нього подивитися. Що ж, ще раз спасибі вам за допомогу, капітане. Треба б нам поквапитися, щоб дістатися до Тіноука, поки зовсім не стемніло. Ще, чого доброго, мої коні в темряві попадуть в якусь канаву і переламають ноги.

Капітан побажав їй щасливої дороги, і загін поскакав далі. Тільки коли вершники зникли, Енн відпустила Натана і, подумки приготувавшись до неминучої гнівною тираді, почала збирати розкидані по снігу пожитки.

Натан підійшов до неї і обдарував її гордовитим поглядом.

— Ти дала золото злодюжкам? Треба було б…

— Це звичайнісінькі хлопчиська, Натан. І до того ж голодні.

— Вони намагалися нас пограбувати! Пріторочуючи мішок до сідла Белли, Енн посміхнулася:

— Ти прекрасно знаєш, що цього ніколи б їм не вдалося, але я дала їм ще дещо, крім золота. Не думаю, що вони ще раз захочуть когось пограбувати.

— Сподіваюся, це закляття пропече їм пальці до кісток, — хмикнув Натан.

— Краще допоможи мені зібрати речі. Я хочу скоріше дістатися до заїжджого двору. У щоденнику з'явився запис.

На мить Натан втратив дар мови. Але тільки лише на мить.

— Довго ж вона міркувала! Ми залишили досить підказок. Десятирічна дитина, і та здогадалася б швидше. Ми зробили все, хіба що не пришпилили їй до сукні записку: «Так, і до речі, аббатиса з Пророком насправді не померли, ти, тупа!»

Енн підтягла попруги.

— Насправді їй було набагато складніше здогадатися, аніж тобі уявляється. Це нам здається, що все очевидно, тому що ми знаємо. А у неї не було жодних підстав щось підозрювати. Але Верна таки здогадалася. І тільки це має значення.

Натан лише хмикнув у відповідь і почав допомагати їй збирати розкидані мішки.

— Ну, і що вона пише?

— Поки не знаю. Знайдемо нічліг, тоді й подивимося.

Натан ткнув в неї пальцем.

— Ще раз зробиш з мене глухонімого — будеш жаліти про це все життя! Енн кинула на нього гнівний погляд:

— А якщо при зустрічі з людьми ти знову почнеш волати, що тебе викрала божевільна відьма і тримає в полоні за допомогою чарівного нашийника, я зроблю тебе дійсно глухонімим!

Невдоволено бурмочучи, Натан зайнявся мішками, але, сідаючи на коня, Енн помітила, що він посміхається задоволеною посмішкою.

Коли вони нарешті дісталися до заїжджого двору і залишили коней хлопчиську-конюху, від далеких пагорбів вже спливав блідий зимовий місяць і в небі сяяли зірки. Вітерець доніс запах печені. Енн дала конюху монетку, щоб він допоміг занести речі.

Тіноук виявився маленьким містечком. В харчевні при заїжджому дворі сиділи в основному місцеві жителі. Вони попивали ель і, попихкуючи люльками, ділилися чутками про солдатів, які нишпорять по всій окрузі, і про альянс, створений новим Магістром Ралом, який, як було оголошено, тепер править Ейдіндрілом.

Деякі, правда, в цьому сумнівалися, але у тих, хто сумнівається єхидно запитували, з чого це раптом д'харіанські війська стали такими дисциплінованими, якщо не тому, що хтось навів порядок.

Натан, у високих чоботях, коричневих штанях і білій мереживній сорочці з високим, закриваючим Рада-Хань коміром, в розхристаному темно-зеленому камзолі і важкому коричневому плащі, що звисав мало не до підлоги, пройшов до невеликої стійки, на якій стояло декілька пляшок і глечиків. Величним жестом він відкинув плащ за спину і поставив ногу на підвищення. Натан любив вдягатися: за сотні років йому порядком набридли чорні балахони, які він носив у Палаці. Він постійно придумував собі нові наряди і називав це «валяти дурня».

Похмурий господар посміхнувся лише після того, як Натан присунув до нього срібну монету, зауваживши, що при такій високій ціні за нічліг в неї повинна входити і годівля. Господар потиснув плечима, але погодився.

Енн не встигла отямитися, а Натан вже щосили розписував господареві, що він купець, подорожує зі своєю коханкою, а дружина залишилася вдома наглядати за його дюжиною нащадків. Господар побажав дізнатися, чим саме торгує Натан.

Нахилившись до нього ближче, Натан, знизивши голос, повідомив, що для здоров'я господаря буде набагато корисніше, якщо він про це знати не буде.

На шинкаря ця заява зробило таке враження, що він тут же налив Натану кухоль за рахунок закладу. Натан підняв тост за заїжджий двір Тіноука і попрямував до сходів, звелівши господареві піднести кухлик і його «жінці». Усі, хто був в харчевні, проводжали його захопленими поглядами, дивуючись про себе, звідки взявся цей незнайомець.

Підібгавши губи, Енн подумки присягнулася собі надалі бути уважніше і не давати Натану можливості пояснювати, хто вони такі. Це дорожній щоденник відвернув її увагу. Їй не терпілося дізнатися, що там написано, але тут вона була налаштована досить скептично. Якщо щось пішло не так, щоденник цілком міг опинитися в руках однієї з сестер Тьми, яка здогадалася, що вони живі. Це була б справжня катастрофа і означало б, що Палац пророків вже в руках ворога.

У маленькій кімнатці стояли два вузьких ліжка, в дальньому кутку — умивальник з олов'яним тазиком на підставці, а біля вікна — квадратний стіл, на який Натан поставив гасову лампу, взяту з тумбочки біля дверей. Незабаром з'явився господар з вечерею: дві миски баранячого м'яса і півбуханки чорного хліба. Слідом за ним конюх втягнув їх речі. Коли господар і конюх пішли, Енн присунула стілець ближче до столу і сіла.

— Ну, — промовив Натан, — хіба ти не збираєшся прочитати мені нотацію?

— Ні, Натан, я втомилася.

— Я подумав, що так буде чесніше, враховуючи історію з глухонімим. — Натан махнув рукою і знову спохмурнів. — Я ношу цей нашийник з чотирьох років. Як би ти себе відчувала, якщо була б все життя в'язнем?

Енн подумала про себе, що, хоча Натан бачить в ній свою тюремщицю, вона була майже таким же в'язнем, як і він. Вона подивилася йому в очі.

— Я знаю, що ти мені не повіриш, Натан, але все-таки повторю: мені дуже шкода, що так виходить. Я сама страждаю від того, що доводиться тримати в полоні одного з дітей Творця, який не скоїв ніякого злочину, крім того, що народився на світ.

Після довгої паузи Натан відвів погляд і, зчепивши за спиною руки, почав крокувати по кімнаті. Дошки скрипіли під його чобітьми.

— Зовсім не те, до чого я звик, — заявив він, ні до кого не звертаючись, критично оглянувши обшарпані стіни і мізерну обстановку.

Відсунувши миску, Енн поклала щоденник на стіл і довго дивилася на нього, перш ніж відкрити і знайти запис.

Спочатку ти повинна сказати мені, чому вибрала мене в той останній раз. Я пам'ятаю кожне слово. Одна помилка з твого боку — і щоденник полетить у вогонь.

— Так-так-так, — пробурмотіла Енн. — А вона вельми обережна. Це добре!

Натан заглянув їй через плече.

— Поглянь на почерк. — Енн ткнула пальцем в сторінку. — З якою силою вона тисне на стилос. Наша Верна, схоже, дуже сердита!

Енн знову подивилася на запис. Вона прекрасно розуміла, що мала на увазі Верна.

— Як вона, мабуть, мене ненавидить, — прошепотіла Енн. Очі її наповнилися сльозами, і рядки розпливлися.

— Ну і що? — Натан випростався. — Я теж тебе ненавиджу, але ти анітрохи не переживаєш з цього приводу.

— Правда, Натан? Ти дійсно мене ненавидиш?

Він тільки хмикнув:

— Хіба я не казав тобі, що цей твій план — повне божевілля?

— Після сніданку ще жодного разу.

— Так ось, вважай, що я повторив — і це чиста правда, чи знаєш.

Енн покліпала, щоб струсити з він сльози, і знову перевела погляд на щоденник.

— Ти доклав чимало зусиль, Натан, щоб зробити реальною потрібну гілку, бо прекрасно розумів, що станеться, якщо пророцтво попрямує по помилковому шляху. І тобі так само прекрасно відомо, як легко невірно витлумачити пророцтво.

— Так кому буде користь, якщо тебе приб'ють через твій дурний план? І мене з тобою заодно! Мені дуже хочеться дожити до мого тисячного дня народження, чи знаєш. А ти нас обох угробиш!

Енн встала і ласкаво поклала долоню йому на плече.

— Тоді скажи мені, що б ти зробив на моєму місці, Натан? Пророцтва тобі відомі. І ти знаєш, що нам загрожує. Ти сам мене попередив про це.

Так скажи, що зробив би ти на моєму місці?

Чарівник довго дивився на неї. Блиск в його очах зник. Широкою долонею він накрив її руку.

— Те ж саме, Енн. Те ж саме. Це наш єдиний шанс. Але мені від цього не легше — адже я знаю, на яку небезпеку ти говориш.

— Я розумію, Натан. Вони тут? В Ейдіндрілі?

— Один — так, — спокійно відповів він, стиснувши її пальці. — Другий буде там до нашого приїзду. Я бачив це в пророцтві. — Він помовчав. — Енн, епоха, в яку ми живемо, дуже тісно пов'язана з пророцтвами. Війни притягують їх до себе як магніт. Відгалуження йдуть у всіх напрямках. І кожне має бути витлумачено абсолютно правильно. Якщо ми підемо по хибному шляху хоча б в одному, то прийдемо до катастрофи. Гірше того — подекуди є прогалини, і я не знаю, що слід зробити. Крім того, необхідно і деяких інших людей направити по вірному шляху, а ми ніяк не можемо на них впливати.

Енн, не знаходячи слів, лише мовчки кивнула і знову сіла до столу. Натан взяв другий стілець, влаштувався поруч, відламав шматок хліба і почав жувати, спостерігаючи, як стилос бігає по папері.

Завтра вночі, коли зійде місяць, зайди туди, де ти його знайшла.

Закривши журнал, Енн прибрала його в потайну кишеню своєї сірої сукні.

— Сподіваюся, вона досить кмітлива, щоб виправдати твою довіру, — Пробурмотів з набитим ротом Натан.

— Ми вчили її так добре, як тільки могли, Натан. Ми відіслали її з Палацу на двадцять років, щоб вона навчилася жити своїм розумом. Ми зробили все, що в наших силах. І тепер просто зобов'язані в неї вірити. — Енн поцілувала палець, де багато років носила перстень аббатиси. — Творець, дай сили і їй!

Натан підсунув до себе миску з бараниною.

— Мені потрібен меч, — заявив він.

— Ти чарівник, повністю володіє своїм даром, — вигнула брову Енн. Навіщо, в ім'я Творіння, тобі знадобився ще й меч?

Він подивився на неї, як на божевільну.

— Та тому що з мечем біля стегна я буду виглядати ще надзвичайно!

29

— Будь ласка… — Прошепотіла Катрін.

А Річард м'яко торкнувся її щоки. Їх очі зустрілися, і він, як звичайно, відчув неможливість першому відвести погляд. Тепла жіноча рука у нього на талії будила в ньому майже непереборне бажання. Він відчайдушно намагався викликати в пам'яті образ Келен, щоб не піддатися пориву притиснути Катрін до грудей і не сказати «так». Все його тіло прагнуло до цього.

— Я втомився, — збрехав він. Спати йому хотілося найменше. — Сьогодні був важкий день. Завтра, моя дорога.

— Але я хочу…

Приклавши палець до губ Катрін, він змусив її замовчати. Річард розумів, що, якщо вона повторить ці слова, він пропаде. Теплі губи пестили його палець, і було практично неможливо встояти перед так відверто висловленою нею пропозицією. В голові у нього панував туман, думки плуталися, але Річард таки примудрився надати форму одній з них: «Добрі духи, допоможіть! Дайте мені сил! Моє серце належить Келен».

— Завтра, — видавив він.

— Те ж саме ти говорив вчора, а я так довго тебе чекала, — прошепотіла вона.

Річард вдався до магії плаща, щоб стати невидимим. Так було простіше чинити опір її заклику, але це була лише відстрочка неминучого. Катрін озирнулася, і в очах її був такий відчай, що він не витримав і, знявши капюшон, підійшов до неї.

Вона поклала руку йому на шию. Річард взяв її ніжну ручку і поцілував.

— Спокійної ночі, Катрін. Побачимося вранці.

Він озирнувся на Ігана, який стояв в десяти футах, склавши на грудях руки, і робив вигляд, що нічого не бачить. Трохи далі, прихована в напівтемряві, стояла на сторожі Бердіна. Вона-то не прикидалася, що не помічає, як Катрін всім тілом притискається до Магістра Рала, — проте обличчя Морд-Сіт залишалося безпристрасним.

Більше нікого з його охоронців не було: Докас, Кара і Раїна пішли відпочивати.

Річард намацав за спиною ручку дверей, повернув її, своєю вагою відкрив двері і зробив крок у бік, запрошуючи Катрін зайти в її кімнату. Вона перехопила його руку і, дивлячись йому в очі, поцілувала долоню. У Річарда ледь не підкосилися ноги.

Розуміючи, що не зможе довго чинити опір, він м'яко забрав руку. Треба скоріше забиратися звідси, сказав він собі, але розум не слухався, відчайдушно придумуючи приводи здатися. Що в цьому поганого? Кому буде від цього шкода? Потрібно припинити дурний опір і насолодитися принадами цієї розкішної жінки, яка так недвозначно дала зрозуміти, що хоче його. Насправді вона його мало не благала. І Річард теж прагнув її. Чому ж він так вперто відмовляється?

Річард розривався надвоє. Частина його єства — більша частина — змушувала його припинити опір, але інша, крихітна частина розуму так само відчайдушно намагалася втримати його, попередити, що тут щось не так. Але ж це повна нісенітниця! Що тут може бути не так? І чому? Добрі духи, допоможіть!

Перед його внутрішнім зором постала Келен. Вона посміхалася тією особливою посмішкою, яку дарувала лише йому одному. Губи її ворушилися. Вона говорила, що любить його.

— Мені необхідно залишитися з тобою наодинці, Річард, — благала Катрін. — Я не можу більше чекати.

— Спокійної ночі, Катрін. Добрих снів. Побачимося вранці. — Річард рішуче зачинив двері її кімнати і попрямував до себе. Він важко дихав, його сорочка намокла від поту. Тремтячою рукою він спробував закрити двері на засув, але засув раптом зламався. У слабкому світлі каміна Річард не помітив на килимі вирваних болтів.

Йому було так жарко, що він задихався. Стягнувши через голову сорочку, Річард жбурнув меч на підлогу і підійшов до вікна. Ламаючи нігті, він відкрив клямку, відчинив віконниці і спробував відновити дихання, але холодне повітря не могло остудити жар, що охопив його.

Гостьові кімнати знаходилися на нижньому поверсі, і Річард подумав, чи не вилізти йому на вулицю і не повалятися в снігу, але потім вирішив, що не варто, і просто залишився стояти біля вікна, дивлячись на залитий місячним світлом сад.

Щось було не так, але Річард ніяк не міг зрозуміти, що саме. Він хоче бути з Катрін, але щось всередині нього відчайдушно цьому чинить опір. Чому? Він рішуче не розумів, чим викликаний цей опір.

Він знову подумав про Келен. Стоп! Ось причина опору! Але якщо він любить Келен, то чому так прагне до Катрін? Майже ні про що не може думати, крім неї. Йому стає важко навіть згадувати про Келен.

Річард впав на ліжко. Він розумів, що його здатності чинити опір чарівності Катрін прийшов кінець. Він сів. В голові у нього гуло.

Двері відчинилися. Річард підняв голову. Це була вона. На ній було надіто щось настільки прозоре, що навіть у тьмяному освітленні чітко проглядалося тіло. Герцогиня підійшла до Річарда.

— Прошу вас, — сказала вона голосом, від якого він втратив здатність рухатися, — не женіть мене на цей раз. Будь ласка, Річард! Я помру, якщо не буду з тобою прямо зараз.

Помре? Добрі духи, хіба він може допустити, щоб вона померла! Від однієї думки про це у Річарда мало не ринули сльози з очей.

Вона підійшла ближче і потрапила в коло світла, що відкидалося лампою. М'яка нічна сорочка була довгою, майже до підлоги, але, по суті, нічого не приховувала. І Річард втратив здатність чинити опір. Якщо він не візьме її прямо зараз, то сам помре від нездійсненого бажання.

Герцогиня, ніжно посміхаючись, погладила його по щоці. Іншу руку вона тримала за спиною. Річард відчував жар її тіла. Нахилившись, Катрін легенько торкнулася губами його губ і поклала руку йому на груди.

— Ляж, любов моя, — прошепотіла вона.

Річард відкинувся на спину, не зводячи з неї горячих бажанням очей.

Річард знову подумав про Келен. Сили явно зрадили його, але він смутно пригадав, що говорив Зедд про його чарівний дар: цей дар завжди з Річардом, і гнів здатний його розбудити. Але зараз Річард не відчував гніву. Бойовий чарівник користується своїм даром інстинктивно, вчив Зедд. Річард згадав, як віддався на волю інстинкту, коли бився з Ліліаною, сестрою Тьми. Він поклався на свій інстинкт і завдяки цьому вижив.

Катрін сперлася коліном на край ліжка.

— Нарешті, любов моя…

Річард знайшов у своїй свідомості острівець спокою і дозволив інстинкту прорвати легку завісу розуму. Будь що буде. Так чи інакше, він пропав.

На нього зійшло просвітлення. Туман, що огортає розум, розвіявся.

Він побачив перед собою жінку, до якої не відчував абсолютно ніяких почуттів. І з холодною ясністю зрозумів все. Річарду вже раніше доводилося відчувати на собі вплив чужої магії, і йому було добре знайоме це відчуття. Чарівна пелена розтанула. Ця жінка випромінювала магію. Тепер, коли туман в мозку розсіявся, Річард відчував холодні щупальця цієї магії у себе в голові. Але чому?..

І тут він побачив кинджал.

Гострий клинок блиснув у світлі лампи, коли вона замахнулася. Річард миттєво скотився на підлогу, і Катрін встромила кинджал в те місце, де щойно були його груди. Швидко висмикнувши ніж, вона знову кинулась на нього.

Але тепер у неї не було жодних шансів. Річард підігнув ноги, щоб відштовхнути її, і раптом відчув присутність мрісвіза. Майже відразу тварюка матеріалізувалася з повітря прямо над ним.

А потім світ став червоним. Гаряча кров хлинула Річарду на обличчя, сорочка герцогині розлетілася на шматки, і обривки прозорої тканини затріпотіли на вітрі. Три клинки посмугувати Катрін ще в польоті. Коли мрісвіз приземлився на підлогу позаду неї, вона була вже мертва.

Річард вивернувся з-під осілого тіла, швидко підхопився на ноги і, пригнувшись, розвернувся обличчям до мрісвіза. Луската тварюка стискала по ножу в кожній лапі. На підлозі між Річардом і мрісвізом валялися закривавлені нутрощі герцогині.

Не зводячи з Річарда маленьких вічок-очей, мрісвіз ступив до вікна. Потім зробив ще крок, перекинув плащ через лапу і обвів поглядом кімнату.

Річард кинувся до меча і завмер: мрісвіз пазуристою лапою наступив на піхви і притиснув їх до підлоги.

— Ні, — прошипіла тварюка. — Вона збиралассь тебе вбити!

— Так само, як ти!

— Ні. Я с-спасс тебе, гладкошкірий брат. Річард ошелешено дивився на нього. Мрісвіз загорнувся в плащ, пірнув у вікно і зник в ночі. Річард кинувся за ним, але зловив лише повітря і ледь не вивалився назовні. Мрісвіз пропав.

Річард більше не відчував його присутності.

У тиші Річард раптом дуже чітко побачив Катрін, що корчилася серед власних кишок. Його знудило прямо у вікно.

Коли нарешті його перестало мутити і в голові прояснилося, він підібрав сорочку і надів її. Потім підійшов до трупа і опустився на одне коліно. Почасти він був радий, що Катрін померла і муки її скінчилися. Хоча вона і намагалася його вбити, йому все одно було боляче бачити її страждання.

Дивлячись на неї, Річард вже не міг уявити собі почуття, які відчував до неї так недавно. Він їх майже забув. Перед ним лежала звичайнісінька жінка — тільки оповита магічною пеленою. Закляття, накладене на неї, і скаламутило його розум. Але чарівний дар Річарда розвіяв чари.

Верх нічної сорочки герцогині був розірваний на шматки, і при погляді на її оголені груди Річард відчув якийсь внутрішній холодок.

Примружившись, він нахилився ближче. Торкнувся пальцем правого соска. Потім лівого. На дотик вони відрізнялися.

Річард взяв лампу і поставив її ближче. Послинивши палець, він потер ним лівий сосок. Сосок почав розмазуватися. Кінцем нічної сорочки Річард стер фарбу зовсім і побачив гладку шкіру. Лівого соска у Катрін не було.

З острівця спокою прийшло розуміння: це якось пов'язано з накладеним на неї закляттям. Річард не зміг би пояснити чому, але він був у цьому впевнений.

Деякий час він роздумував, погойдуючись на п'ятах, потім схопився і кинувся до дверей. Але тут же зупинився. З чого б йому раптом це прийшло в голову? Ні, напевно, він помиляється.

А якщо ні?

Відкривши двері, Річард тихо вислизнув в коридор. Іган подивився на нього, але не рушив з місця. Річард кинув обережний погляд туди, де біля стіни стояла затягнута в яскраво-червону шкіру Бердіна. Вона дивилася прямо на Річарда.

Він поманив її пальцем. Підійшовши до нього, Бердіна глянула на двері й насупилась.

— Герцогиня бажає бути з тобою. Іди до неї.

— Сходи за Карою і Раїною і приведи їх сюди. — Голос Річарда був, так само сильний та холодний, як і погляд. — Негайно.

— Щось…

— Негайно!

Кинувши ще один погляд на двері, Бердіна мовчки пішла. Як тільки вона зникла за рогом, Річард повернувся до Ігана:

— Чому ти її до мене впустив? Брови Ігана спантеличено підвелися.

— Ну, вона… — Він вказав на двері, — була так одягнена… Сказала, що ви їй веліли прийти. Одягти цю штуку, а потім прийти до вас. — Іган кашлянув. — Ну, було ясно, навіщо. Я подумав, що ви розсердитеся, якщо я її не лущу, раз самі веліли їй прийти до вас сьогодні вночі.

Річард мовчки відчинив двері у свою кімнату і жестом звелів охоронцеві увійти. Трохи повагавшись, той підкорився.

І завмер, побачивши того, що залишилося від герцогині.

— Пробачте, Магістр Рал! Я не бачив мрісвіза! Інакше я б зупинив його або хоча б попередив би вас… Клянусь! — У Ігана вирвався стогін відчаю. — О духи, яка жахлива смерть! Магістр Рал, я винен…

— Поглянь, що у неї в руці, Іган.

Солдат придивився і побачив затиснутий в мертвих пальцях кинджал.

— Що за…

— Я її не запрошував. Вона прийшла, щоб мене вбити.

Іган відвів погляд. За подібну помилку будь-який з попередників Річарда стратив б охоронця на місці.

— Мене вона теж обвела навколо пальця, Іган. Ти не винен. Але більше ніколи не впускай до мене жодної жінки, крім моєї майбутньої дружини. Ясно? І якщо жінка захоче увійти в мою кімнату, ти повинен спочатку запитати мого дозволу. В обов'язковому порядку.

— Слухаю, Магістр Рал, — притиснув до серця кулак Іган.

— А тепер загорни її в килим і забери звідси, будь добрий. Поклади поки в сусідньому покої. Потім повертайся на свій пост і, коли з'являться Морд-Сіт, направ їх до мене.

Не задаючи питань, Іган взявся за справу, а Річард, ще раз уважно оглянувши засув, взяв стілець, присунув його ближче до вогнища і сів обличчям до дверей.

Він дуже сподівався, що помиляється, і не уявляв собі, що буде робити, якщо виявиться правий. Він сидів, слухаючи, як потріскує вогонь у каміні, і чекав появи Морд-Сіт.

— Заходьте, — вимовив він, почувши стукіт у двері.

Першою увійшла Кара, за нею — Раїна, обидві в коричневій шкіряній формі.

Останньою з'явилася Берліна. Кара і Раїна швидким поглядом ковзнули по кімнаті, Бердіна ж оглянула покої набагато уважніше. Потім вони втрьох підійшли до Річарда і встали перед ним.

— Слухаю, Магістр Рал, — спокійно сказала Кара. — Вам щось потрібно?

— Нехай кожна покаже мені свої груди. — Річард махнув рукою. — Давайте.

Кара відкрила було рота, але тут же закрила його і, зціпивши зуби, почала розстібати застібки. Раїна скоса глянула на Кару, побачила, що та виконала наказ, і з небажанням теж почала роздягатися. Бердіна не зводила з них очей. Потім повільно підняла руку до гудзиків свого червоного шкіряного шати.

Розстебнулася, Кара відвернула воріт в сторону, але не відчинила до кінця.

Обличчя її виражало похмуре огиду. Річард поклав ногу на ногу і поправив меч у себе на колінах. — Я чекаю.

Рішуче зітхнувши. Кара відчинила куртку. У світлі каміна Річард уважно вивчив кожен сосок і крихітну тінь, що відкидається їх кінчиками.

Обидва соска виглядали цілком природно і явно не були намальовані.

Річард перевів погляд на Раїну і чекав, не кажучи ні слова. Обурено підібгавши губи, вона ривком відкинула воріт в сторону. Річард приділив її грудях не менш пильну увагу, ніж Кариною. Соски Раїни теж були справжніми.

Річарда подивився на Берліну. Останнім часом вона йому загрожувала.

Загрожувала навіть ейджем.

Лице Бердіни стало такого ж кольору, як її сукня, — але не від приниження, а з люті.

— Ти обіцяв, що ніколи не станеш примушувати нас це робити!

— Давай.

Кара з Раїною ніяково переступали з ноги на ногу. Їм все це абсолютно не подобалося. Вони були впевнені, що Річард вибирає, з ким провести ніч, Берліна не поворухнулася.

Погляд Річарда став сталевим.

— Це наказ. Ти присягнулася мені підкорятися. Роби що сказано!

З очей Бердини потекли сльози безсилої люті. Вона рвонула воріт.

У неї був лише один сосок. Ліва грудина виявилася рівною і гладкою.

Кара з Раїною оторопіло дивились на Бердіну. По виразу їх облич Річард зрозумів, що їм доводилося бачити груди Бердіни і раніше. І коли в обох МордСіт в руках миттєво опинилися їх ейджі, він зрозумів ще, що вони не очікували побачити того, що побачили зараз.

Річард піднявся.

— Вибачте, що змусив вас через це пройти. — Він жестом звелів їм одягтися. Бердіна не ворухнулась, інші ж почали застібатися.

— Що відбувається? — Поцікавилася у Річарда Кара, не зводячи з Бердіни небезпечно палаючих очей.

— Розповім пізніше. Ви двоє можете йти.

— Нікуди ми не підемо, — сказала Раїна, теж пильно дивлячись на Бердіну.

— Ще й як підете! — Річард кивнув на двері і вказав пальцем на Бердіну.

— А ти залишишся. Кара підійшла до нього ближче:

— Нікуди ми…

— Я сьогодні не в тому настрої, щоб сперечатися. Геть?

Кара з Раїною переглянулись. Нарешті, сердито зітхнувши, Кара кивнула Раїні, і вони вийшли, закривши за собою двері.

Ейдж Бердіни стрибнув їй в долоню.

— Що ти з нею зробив?

— А хто зробив це з тобою, Бердіна? — Ласкаво запитав Річард.

— Що ти з нею зробив?! — Вона підійшла ближче. Тепер, коли вона стояла поруч, Річард, чий розум і раніше працював дуже чітко, відчув навколо Бердіни магічну ауру і відчув неприємне поколювання в голові.

Накладене на Морд-Сіт закляття явно не відносилося до числа доброчинних.

В очах її він бачив не тільки вплив заклинання, але і лють МордСіт.

— Вона загинула, намагаючись мене вбити.

— Так я і знала, що мені доведеться цим зайнятися самій! — Бердіна з огидою похитала головою. — На коліна! — Скомандувала вона крізь зуби.

— Бердіна, я не…

— Не смій звертатися до мене по імені! — Гаркнула вона і, вдаривши Річарда по плечу ейджем, збила його з ніг.

Вона виявилася спритнішою, ніж він думав. Охнувши від болю, Річард схопився за плече. У пам'яті миттєво і чітко спливли всі моменти його «виховання» за допомогою ейдж.

Раптово Річарда охопили сумніви. Чи зможе він зробити те, що задумав?

Але вибору немає, хіба що вбити її. А цього він дав собі слово не робити. Однак пекучий біль у плечі дещо похитнув його наміри.

Бердіна підійшла впритул.

— Візьми меч!

Річард, піднявшись, зібрав волю в кулак. Бердіна, поклавши ейдж йому на плече, змусила його стати на коліна. Річард щосили намагався зберегти ясність думки. Денна навчила його терпіти біль. Витерпить він і зараз. Взявши меч, він знову піднявся на ноги.

— Використовуй його магію проти мене! — Наказала Морд-Сіт.

Річард пильно подивився в її крижані блакитні очі. На мить ним опанував страх.

— Ні! — Він кинув меч на ліжко. — Я — Магістр Рал. Ти пов'язана зі мною узами.

Вискнувши від люті, Бердіна ткнула ейджем йому в живіт. Кімната закрутилася, і Річард зрозумів, що знову лежить на підлозі. Але вона наказала йому встати, і він встав.

— Бери кинджал! Бийся зі мною! Річард тремтячими руками вийняв з піхов на поясі кинджал і простягнув їй ручкою вперед.

— Ні. Убий мене, якщо тобі справді цього хочеться.

Вона вирвала у нього кинджал.

— Ти тільки полегшує мені задачу! Взагалі-то я збиралася тебе помучити, але мені потрібна тільки твоя смерть!

Річард, з останніх сил пручаючись болісної болю, рвонув на грудях сорочку.

— Ось, — тицьнув він. — Моє серце тут, Берліна. Серце Магістра Рала.

Магістра Рала, з яким ти пов'язана узами. — Він знову постукав себе в груди. Бий сюди, якщо хочеш мене вбити.

Бердіна обдарувала його хижою посмішкою.

— Відмінно! Я виконаю твоє побажання!

— Ні, не моє побажання, а твоє. Я не хочу, щоб ти мене вбивала.

Бердіна завагалася.

— Захищайся! — Насупившись, наказала вона.

— Ні, Бердіна. Якщо ти хочеш мене вбити, то повинна сама на це зважитися.

— Бийся! — Вона вдарила Річарда по обличчю ейджем.

Йому здалося, що щелепа розлетілася вщент і вивалилися всі зуби.

Річард ледь не осліп від болю. Він випростався, задихаючись і обливаючись холодним потом.

— Бердіна, ти зараз знаходишся під владою двох заклятть. Одне з них це узи, що зв'язують тебе зі мною, а інше — те, що на тебе наклали, коли відрізали сосок. Не можна жити під владою обох відразу. Одне повинно бути знято. Я — твій Магістр Рал. Ти пов'язана зі мною узами. Єдиний спосіб розірвати ці пута — вбити мене. Моє життя в твоїх руках.

Вона накинулася на нього. Річард вдарився потилицею об підлогу. Бердіна, верещачи від сказу, навалилася на нього.

— Бийся ж зі мною, паскуда! — Вона била його кулаком в груди, в іншій руці стискаючи кинджал. По щоках її текли сльози. — Бийся!! Бийся! Бийся!

— Ні. Якщо збираєшся мене вбити, то вбивай.

— Бийся зі мною! — Вона вдарила його по обличчю. — Я не можу тебе вбити, якщо ти не будеш оборонятися! Захищайся!

Річард обійняв її і притиснув до грудей. Впираючись ногами в підлогу, він присунувся разом з Бердіною до ліжка і сів, притулившись до спинки.

— Бердіна, ти пов'язана зі мною узами, і я не дозволю тобі ось так померти.

Я хочу, щоб ти жила, і хочу, щоб ти мене захищала.

— Ні! — Заволала вона. — Я повинна вбити тебе! Ти повинен напасти на мене, щоб я могла це зробити! Я не можу тебе вбити, поки ти сам не спробуєш вбити мене!

У безсилому розпачі вона схлипнула і приставила кинджал до його горла.

Він провів рукою по її хвилястим темним волоссям.

— Бердіна, я поклявся боротися за тих, хто хоче бути вільним. Це мій обов'язок перед тобою. Я не зроблю нічого, що могло б тобі нашкодити. Я знаю, що ти зовсім не хочеш мене вбивати. Ти своїм життям присягнулася захищати мене, — Я вб'ю тебе! Уб'ю! Уб'ю!

— Я в тебе вірю, Берліна! Вірю твоїй клятві. Я довіряю своє життя твоїй клятві і сполучаючим нас узам.

Судорожно схлипуючи, вона заглянула йому в очі. Її стрясали ридання.

Річард не рухався.

— Тоді ти повинен убити мене! — Вигукнула Бердіна. — Будь ласка… Я більше не можу… Будь ласка… Убий мене!

— Я ніколи не заподію тобі зла, Бердіна! Я дав тобі свободу. Ти тепер сама за себе відповідаєш.

Гірко скрикнувши, Бердіна відкинула кинджал і обвила руками його шию.

— О-о, Магістр Рал! — Схлипувала вона. — Пробачте мене! Вибачте! О добрі духи, що ж я наробила!

— Ти підтвердила вірність узам, — прошепотів він, притискуючи її до себе.

— Мені заподіяли такий біль! — Ридала Бердіна. — Жахливу біль! Ніколи в житті мені не було так боляче! І зараз мені боляче з цим боротися!

Річард міцніше обійняв її.

— Я знаю, але ти повинна! Бердіна відсунулася від нього.

— Не можу! — Ніколи ще Річард не бачив більш нещасну людину. Будь ласка, Магістр Рал… Вбийте мене! Я не винесу такої болі! Благаю вас…

Заклинаю… Убийте!

Річард знову притягнув її до себе і ніжно погладив по голові, намагаючись втішити, але вона тільки сильніше розридалася.

Тоді Річард посадив Бердіну на підлогу спиною до ліжка і, сам не розуміючи, навіщо це робить, поклав долоню їй на ліву грудину.

Він зосередився на тому острівці спокою всередині себе, де не було думок, лише умиротворення, і покликав до своєї магії. Його пронизала дика біль. Її біль. Він відчув те, що з нею зробили і що накладене закляття робить з нею зараз. Але так само, як він витерпів біль від ейджа, витримав він і цю.

Річард відчув все її життя, всі муки, що довелося пережити Бердіні, щоб стати Морд-Сіт, і відчув її глибоку скорботу про втрату колишнього «я». Річард все це ввібрав в себе і, хоча не бачив самих подій, які сталися з нею, зрозумів, які шрами залишили вони в її душі. Йому довелося напружити всю свою волю, щоб витримати це. Нерухомий немов скеля, він стійко тримався в потоці болю, який лився в його душу.

Для Бердіни він і був міцною скелею. Річард дозволив річці свого співчуття до цього створіння, цієї жертві страждань, хлинути в душу Бердіни. Не розуміючи до кінця, що робить, Річард слідував своїм інстинктам. Він відчув, як крізь його руку в неї вливається тепло. Здавалося, що рука пов'язує його з душею Бердіни, з тим, що становить саму суть її життя.

Ридання Бердіни поступово вщухли, дихання стало рівніше, і Річард відчув, що її біль, яку він ввібрав в себе, починає розсмоктуватися.

Тільки зараз він зрозумів, що весь цей час не дихав, і повільно видихнув.

Тепло, струмуюче з його руки, теж почало танути, поки нарешті не зникло зовсім. Річард прибрав долоню і відкинув з обличчя Бердіни мокрі від поту пасма волосся. Її вії затріпотіли, і на юнака втупилися приголомшені сині очі.

Обидва одночасно подивилися вниз. Грудина Бердіни знову була цілою.

— Я знову стала собою, — прошепотіла Морд-Сіт. — У мене таке відчуття, ніби я прокинулася від кошмарного сну…

Річард прикрив їй груди.

— У мене теж.

— Ніколи ще не бувало Магістра Рала, подібного вам, — задумливо промовила Бердіна. — Ніколи!

— І ніколи ще ніхто не прорікав настільки незаперечної істини, — пролунав голос позаду неї.

Річард озирнувся і побачив мокрі від сліз обличчя Кари й Раїни.

— Бердіна, як ти? — Запитала Кара.

— Я знову стала собою, — повторила Бердіна. У неї був як і раніше розгублений вигляд, але жодна з Морд-Сіт не була і наполовину ошелешена так, як сам Річард.

— Вам легко було її вбити, — задумливо промовила Кара. — Якщо б ви спробували скористатися мечем, вона забрала б вашу магію, але ж у вас залишався ще кинджал. У вас не було необхідності терпіти її ейдж. Ви могли просто її вбити…

— Знаю, — кивнув Річард. — Але тоді моя біль була б стократ сильнішою.

Бердіна поклала ейдж до його ніг.

— Я віддаю його вам. Магістр Рал. — Кара з Раїною, стягнувши золоті ланцюжки з зап'ясть, поклали свої ейджі поруч з ейджем Бердіни.

— Я теж віддаю вам свій ейдж, Магістр Рал, — сказала Кара.

— І я, Магістр Рал.

Річард подивився на лежачі перед ним червоні стержні. Він подумав про свій меч, про те, як ненавидить його магію, про те, як болісно для нього згадувати вбивства, вже скоєні цим мечем, і ті, які — він це знав — йому ще належить зробити. Але поки він не має права від нього відмовитися.

— Для мене це означає набагато більше, ніж ви думаєте, — промовив Річард, намагаючись не зустрічатися поглядом з Морд-Сіт. — Але те, що ви це зробили, дійсно важливо. Це доводить вашу вірність і ваші узи. І все ж вибачте мене, але я змушений просити вас залишити їх у себе. — Він простягнув їм ейдж. Коли все закінчиться і загроза мине, ми назавжди зможемо розлучитися з терзаючими нас примарами, але сьогодні ми повинні боротися за тих, хто сподівається на нашу перемогу. І наша зброя, якою би жахливою вона не була, дозволяє нам продовжувати битву.

— Ми розуміємо, Магістр Рал. — Кара ласкаво торкнулася плеча Річарда. Буде так, як ви сказали. А коли все закінчиться, ми станемо вільні не тільки від зовнішніх ворогів, а й від внутрішніх, які катують наші душі.

— Але до того часу ми зобов'язані бути сильними, — кивнув Річард. — Ми повинні стати смертельним вихором.

Запанувало мовчання. Річард несподівано задумався про те, що, власне, мрісвізам взагалі знадобилося в Ейдіндрілі? Він згадав того, який вбив Катрін. Мрісвіз сказав, що захищав його, Річарда. Захищав? Нісенітниця! Це неможливо.

Але чим більше він розмірковував, тим ясніше бачив, що мрісвіз і справді не зробив жодної спроби напасти на нього. Він згадав першу сутичку з мрісвізами біля Палацу сповідниць, коли з ним ще був Гратч. Гар першим атакував їх, а Річард прийшов на допомогу своєму крилатому другу. Тоді мрісвізи хотіли вбити «зеленоокого», як вони називали гара, але самому Річарду, схоже, не прагнули нанести шкоди.

У того, що приходив сьогодні, шанси вбити Річарда були набагато вищі, ніж у тих: Річард був беззбройний. І все ж мрісвіз не скористався цією можливістю, а просто втік. Зник, на прощання назвавши Річарда «гладкошкірим братом». При одній думці про те, що б це могло означати, у Річарда по шкірі пробігали мурашки.

Він неуважно почухав шию.

Кара торкнулася пальцем місця, яке він почухав.

— Що це?

— Поняття не маю. Просто родимка, яка вічно свербить.

30

Верна обурено міряла кроками притулок аббатиси. Як тільки у Енн вистачило совісті так вчинити? Верна веліла їй повторити сказані колись слова — повторити на доказ того, що Аннеліна — це дійсно Аннеліна.

Повторити, що вона вважає Верну нічим не примітною сестрою. Верна хотіла, щоб аббатиса, ще раз сказавши ті жорстокі слова, зрозуміла, що вона, Верна, знає, що її використовують, і, на думку Аннеліни, без особливої користі для Палацу.

І якщо її знову хочуть змусити сліпо виконувати вказівки аббатиси, на цей раз Верна буде знати, навіщо це потрібно.

До цього часу Верна взяла себе в руки. Відтепер вона не стане стрибати, варто лише аббатисі повести пальчиком! Не для того Верна все своє життя присвятила тому, щоб стати сестрою Світу. Тепер вона не дозволить поводитися з собою так зневажливо.

Але найбільше її обурювало, що вона знову попалася на вудку. Верна хотіла сама встановити правила гри: або доведи, що це ти, або… А аббатиса натомість повела пальцем, і Верна слухняно стрибнула.

Треба було дійсно шпурнути щоденник у вогонь і подивитися, як тоді аббатиса спробує її використати! Тоді б вона переконалася, що Верні набридло бути маріонеткою!

Так, саме так слід було вчинити, але Верна не стала. Щоденник як і раніше був в потаємному кишені. Незважаючи на біль і розчарування, Верна все ж залишалася сестрою Світла. Спочатку вона повинна все перевірити. Аббатиса ще не привела прямих доказів, що вона дійсно жива і другий щоденник у неї. Ось коли Верна в цьому переконається, тоді вона і спалить щоденник.

Верна зупинилася і подивилася у вікно. Місяць вже зійшов. Що ж, цього разу вона не стане церемонитися, якщо її вимогу не буде виконано! Верна дала собі слово: або аббатиса виконає її умови і доведе, що це дійсно вона, або зошит згорить. У неї залишився останній шанс.

З вівтаря, покритого білою, розшитою золотом тканиною Верна взяла свічник і поставила на столик. Чаша, де Верна знайшла щоденник, як і раніше стояла на вівтарі. Але тепер у ній клубочився вогонь. Якщо аббатиса знову проігнорує її слова, дорожний щоденник опиниться там.

Верна дістала щоденник з кишені, поклала на стіл і присунула табурет ближче. Вона поцілувала перстень аббатиси, набрала в груди побільше повітря і, помолившись Творцеві, відкрила щоденник. Там був запис. Причому дуже довгий. «Мила моя Верна…», — починався він. Верна закусила губу. От вже дійсно «мила», нічого не скажеш! «Мила моя Верна, почну з самого легкого. Я попросила тебе прийти в притулок з міркувань безпеки. Ми не можемо дозволити собі ані найменшого ризику.

Якщо хтось інший прочитає моє послання і дізнається, що ми з Натаном живі, це буде повна катастрофа. Притулок — єдине місце, в безпеці якого я впевнена, і тільки тому не виконала відразу твою справедливу вимогу.

Звичайно, ти вправі чекати від мене доказів, і тепер, коли я впевнена, що ти одна і за тобою ніхто не стежить, я їх приведу.

Не забудь, до речі, покидаючи притулок, кожен раз ретельно стирати всі записи в щоденнику.

Отже, ось доказ, якого ти просила. Як ти просила, я повторюю те, що сказала тобі після твого повернення з поїздки за Річардом.

«Я вибрала, тебе. Верна, бо ти стояла в самому кінці списку. Але головним чином тому, що ти абсолютно нічим не примітна. Я сумнівалася, що ти можеш бути однією з сестер Тьми. Аж надто ти непримітна. Я впевнена, що Грейс і Елізабет опинилися на чолі списку тому, що той, хто керує сестрами Тьми, порахував їх придатними для своїх цілей. Я керую сестрами Світла. І вибрала тебе з тих же причин. Є сестри, цінність яких виключно велика для досягнення наших цілей. Я не могла ризикувати ними.

Хлопчик, звичайно, представляє певну цінність, але він не так важливий, як інші стоячі перед нами завдання. Він може виявитися корисним. Але він являє собою всього лише певну можливість, якою я вважала за краще не нехтувати. Якби виникли проблеми і ніхто з вас не повернувся назад… ну, ти ж розумієш, що ніякий мало-мальськи грамотний генерал не стане ризикувати головними силами для досягнення малозначущої мети».

Відштовхнувши щоденник, Верна закрила обличчя руками. Ніяких сумнівів — це дійсно аббатиса Аннеліна. Вона жива, і швидше за все Натан теж.

Вона глянула на весело танцюючий в чаші вогник, і в неї защеміло серце. Тремтячими пальцями Верна знову присунула до себе щоденник і продовжила читання.

Верна, я знаю, як боляче тобі було чути ці слова. Але повір, що мені було теж не менш боляче їх вимовляти, тому що це неправда. Зрозуміло, тобі мало здаватися, що тебе просто використовують. Брехати негарно, але ще гірше дозволити ворогам перемогти тільки тому, що правда для тебе дорожче здорового глузду. Якби сестри Тьми запитали мене про мої плани, я б їм збрехала. Тому що вчинити інакше означає дати злу перемогти.

Але тепер я можу сказати тобі правду — розуміючи при цьому, що цього разу у тебе немає підстав вважати, що це дійсно правда. Але я вірю в твій розум і знаю, що, ретельно зваживши мої слова, ти побачиш, що я говорю щиро.

Насправді я вибрала тебе для поїздки за Річардом тому, що з усіх сестер ти — єдина, кому я могла довірити долю нашого світу. Тепер ти знаєш про ту битву, яку Річард виграв у Володаря. Не будь його, ми всі б пропали, зникли б у світі мертвих. Твоє завдання аж ніяк не було малозначущим. Це була найважливіша подорож з усіх, коли-небудь зроблених сестрами Світла. І довірити її я могла тільки тобі.

За триста років до твого народження Натан попередив мене про загрожуючі світу живих небезпеки. За п'ятсот років до того, як Річард з'явився на світ, ми з Натаном вже знали, що в цьому світі має народитися бойовий чарівник. У пророцтвах було сказано, що нам слід робити. Перед нами стояло неймовірно складне завдання.

Коли Річард народився, ми з Натаном вирушили в подорож, обігнувши на кораблі великий бар'єр. У замку Чарівника, який знаходиться в Ейдіндрілі, ми взяли одну чарівну книгу, щоб вона не потрапила в руки Даркену Ралу, і віддали її вітчиму Річарда, заручившись його обіцянкою, що він змусить хлопчика вивчити її напам'ять. Тільки завдяки цьому і особливим подіям, що сталися у нього вдома, цей юнак зміг стати тією людиною, якій вдалося впоратися з Даркеном Ралом, його справжнім батьком, а потім відновити рівновагу, порушену цим чарівником. За останні три тисячі років, ймовірно, не народжувалося жодної людини, вплив якої на долю світу був би таким великим.

Річард — бойовий чарівник, який поведе нас в останню битву. Так говорять пророцтва. Але тільки в тому випадку, якщо ми зробимо правильно те, що потрібно від нас. Зараз йде битва за існування людства. Першою запорукою нашої перемоги треба було подбати про те, щоб Річард виріс хорошою людиною. Бачиш, в нашій битві магія, звичайно, важлива, але нею має керувати добре серце.

Я відправила за ним саме тебе, бо ти була єдиною, кому я могла це довірити. Я знаю твоє серце і твою душу і була впевнена, що ти не сестра Тьми.

Здогадуюся, що ти зараз дивуєшся, чому я змусила тебе шукати його більше двадцяти років, хоча прекрасно знала, де саме знаходиться Річард.

Звичайно, я могла б почекати і відправити тебе за ним, коли він уже став би дорослим, або вказати точне місце. Мені соромно зізнатися, але я використовувала тебе точно так само, як використовувала Річарда.

Для того щоб ти змогла впоратися із прийдешніми випробуваннями, було необхідно, щоб ти, як і Річард, пізнала те, чому не можна навчитися у Палаці пророків. Ти повинна була навчитися жити своїм розумом, а не слідувати сліпо по давно встановлених правилах. Було необхідно дати тобі можливість розвинути свій розум і здібності в цьому світі — адже майбутня битва відбудеться там, а замкнутий маленький світ Палацу пророків не те місце, де можна пізнати справжнє життя.

Я не чекаю від тебе прощення. І це теж тягар, який повинна була нести на собі аббатиса: знати, що її ненавидить та, кого вона любить, як рідну дочку.

І ті жахливі слова я теж сказала тобі не без причини. Мені потрібно було остаточно зламати твою залежність від того, чого тебе вчили все твоє життя, змусити тебе зневажати правила, які зобов'язують сліпо слідувати будь-якому наказу. Я повинна була розлютити тебе настільки, щоб ти зробила те, що вважаєш правильним. Втім, з самого твого дитинства я завжди могла покластися на твій характер.

Я не могла сподіватися на те, що вислухавши пояснення, ти все зрозумієш і зробиш те, що потрібно. Це був би теж наказ, а ти повинна була діяти за велінням серця. Так сказано в пророцтві. Я вірила, що ти віддасиш перевагу справедливості, аніж нав'язаним тобі правилам і сама прийдеш до потрібного рішення.

Інша причина моєї тодішньої поведінки полягала в тому, що я підозрювала в одній зі своїх помічниць сестру Тьми. І знала, що встановлений мною щит не заважає їй чути мої слова. Я свідомо видала себе, щоб спровокувати її напад, підштовхнула її до цього. Я розуміла, що можу загинути, але часом і аббатисі доводиться жертвувати собою.

До цього часу ти виправдала всі мої очікування, Верна. З твоєю допомогою успіх поки що супроводжує нас.

Коли я вперше побачила тебе, то усміхнулася, тому що твої оченята сяяли від люті. А чи пам'ятаєш ти, чому ти сердилась? Я тобі нагадаю.

Кожна нова послушниця піддавалася якомусь випробуванню. Рано чи пізно ми звинувачували її в провині, якої вона не скоювала. Як правило, всі починали плакати. Деякі ображалися. Хтось стоїчно терпів звинувачення. І тільки ти приходила в лють. Саме так ми зрозуміли, що ти та, яка нам потрібна.

Свого часу Натан виявив одне пророцтво, де говорилося, що та, яка нам потрібна, з'явиться не з посмішкою, не з надутими губками, не з відвагою на обличчі. а з сердитим поглядом. І коли я побачила твої очі і стислі в кулаки руки, то зраділа. Нарешті ти прийшла! З цього дня я почала вести тебе і готувати до того, щоб ти зробила своє найважливіше діяння в ім'я Творця.

Я вибрала тебе на роль аббатиси після моєї уявної смерті, бо ти як і раніше залишається єдиною сестрою, якій я можу довіряти. Існує висока ймовірність, що в здійснюваній мною і Натаном подорожі мене вб'ють, і якщо це станеться, ти станеш справжньою аббатисою. Я так хочу.

Твоя ненависть, на яку ти, безумовно, маєш право, тяжким гнітом лежить у мене на серці, але для мене важливо лише прощення Творця, а його, я впевнена, я отримаю. Я буду нести тягар твоєї ненависті, і не тільки твій. Від цієї ноші немає порятунку. Така ціна за посаду аббатиси Палацу пророків.

Не в силах читати далі. Верна відсунула зошит і, опустивши голову на руки, розридалася. Вона вже забула, яким саме було пред'явлене їй обвинувачення, про яке говорила аббатиса, але добре пам'ятала свою образу і злість.

А найяскравіше пам'ятала посмішку аббатиси, від якої світ знову став світлим.

— О Творець, — крізь сльози прошепотіла Верна, — ти обрав собі в слуги тупу дурепу!

І так же як раніше у неї розривалася серце при думці про те, що аббатиса використовувала її, так зараз у неї щеміло в грудях від усвідомлення тягаря, з яким жила Аннеліна всі ці роки. Впоравшись нарешті зі сльозами. Верна присунула до себе щоденник.

«Але що було, те було. А тепер ми повинні робити те, що від нас вимагається.

Пророцтва свідчать, що нам знову загрожує велика небезпека. Недавні події могли назавжди знищити світ живих в останньому жахливому спалаху. Але Річард впорався з випробуваннями і відвів від нас цю загрозу.

Але тепер нам знову загрожує небезпека. На цей раз її джерело лежить не в Підземному світі, а в нашому власному. Це буде битва за майбутнє нашого світу, майбутнє всього людства. І за майбутнє магії. Нам належить вести тривалу війну, оскільки тінь поневолення повільно насувається на світ і одну за одною гасить іскри чарівництва, що дарує нам світло Творця.

Давня війна спалахнула знову. Захищаючи наш світ від Володаря, ми мимоволі послужили тому причиною. Але цього разу нам не доводиться сподіватися на зусилля сотень чарівників. Зараз у нас є тільки один бойовий чарівник. Річард.

Я не можу зараз розповісти тобі все. Дещо мені і самій невідомо, а крім того, як би не було мені боляче залишати тебе в невіданні, ти повинна зрозуміти, що я роблю так через наявні в пророцтвах вилки. Для того щоб обрати вірний шлях, необхідно, щоб ключові фігури, згадані в пророцтвах, діяли інтуїтивно, а не за інструкцією. Інакше нічого не вийде. Частина нашої роботи полягає в тому, щоб підготувати людей до того, щоб, коли прийде пора випробувань, вони прийняли потрібне рішення, виходячи з особливостей своєї натури. Пробач, Верна, але я знову змушена покластися на милість долі.

Сподіваюся, ставши аббатисою, ти зрозуміла, що не завжди можна все пояснити. Деколи доводиться просто наказувати.»

Верна зітхнула. Цю істину вона вже засвоїла і давно перестала намагатися всім все пояснювати, а почала просто віддавати розпорядження.

«Але дещо я можу і повинна тобі розповісти. Ми з Натаном вирушили в дорогу, щоб виконати одну життєво важливу місію. Поки тільки ми з ним знаємо, в чому вона полягає.

Якщо я виживу, то повернуся до Палацу. Але до цього часу ти повинна достеменно з'ясувати, хто з сестер Світу, послушниць і молодих чарівників відданий нам, а хто віддав свою душу Володарю.»

— Що?! — Вигукнула Верна. — Та як же я це зроблю?!

«Як з цим впоратися, придумай сама. Але в тебе мало часу. Це дуже важливо, Верна. Ти повинна зробити це до того, як до вас завітає імператор Джеган.

Ми з Натаном вважаємо, що Джеган — той, кого під час давньої війни називали «Соноходцем».

По спині у Верни потекла цівка холодного поту. Вона згадала, як сестра Симона скрикувала від жаху при одному згадуванні імені Джегана, згадала, що говорив про Соноходців Уоррен. Невже це правда?

«Але перш за все пам'ятай ось про що. Що б не сталося, твоє єдине спасіння — зберігати відданість Річарду. Соноходець здатний заволодіти чужим розумом і підпорядкувати собі будь-яку людину, причому на тих, хто володіє чарівним даром, йому впливати навіть простіше, ніж на інших. Єдина твоя надія Річард. Один з його предків створив чари, що захищають його і тих, хто йому відданий, від могутності Соноходців. Їх успадковують всі нащадки Ралів, народжені з даром. Натан, безумовно, теж володіє ци захистом, але наш вождь — не він.

Він Пророк, а не бойовий чарівник.»

Верна прекрасно зрозуміла прихований сенс останніх слів: стати відданим послідовником Натана може лише божевільний. Ця людина — справжній вулкан в нашийнику.

«З власної волі порушивши розпорядки Палацу і посприявши втечі Річарда, ти стала пов'язана з ним чарівними узами. Ці узи можуть захистити тебе від Соноходця, але не від його поплічників. Ще й тому, до речі, я ввела тебе в оману в той день. В результаті ти добровільно прийняла рішення допомогти Річарду всупереч усім наказам.»

Руки Верни вкрилися гусячою шкірою. Якби тоді вона змусила аббатису розкрити свої плани, то зараз вона, Верна, виявилася б так само безсила перед Соноходцем, як і Симона.

«Так що Натан, природно, захищений, а я віддана Річарду… надовго. Я зв'язала себе з ним, як тільки побачила. Зі свого боку я дозволила йому встановлювати власні правила в цій грі. Іноді, повинна відверто зізнатися, змиритися з його методами досить важко. Хоч він і робить все, щоб захистити невинних, але діє по-своєму і часто здійснює вчинки, яких я, будь на те моя воля, ніколи б не дозволила йому зробити. З часом він може принести не менше клопоту, ніж Натан. Таке життя.

Ну, ось я і сказала тобі все, що потрібно. Я сиджу в кімнаті крихітного заїжджого двору і чекаю, коли ти це прочитаєш. Не поспішай, перечитуй стільки раз, скільки тобі потрібно, я буду чекати на випадок, якщо у тебе виникнуть питання.

Зрозумій, я працювала над цим сотні років, читала пророцтва і за одну ніч просто не в змозі передати тобі всі свої знання. Але я постараюся відповісти на все, що зможу.

Ти також повинна зрозуміти, що є речі, про які я не вправі тобі розповідати з побоювання порушити природний хід подій. Кожне сказане мною слово тягне за собою таку можливість, але деякі речі тобі просто необхідно знати.

Отже, я чекаю твоїх питань. Питай.»

Верна втупилася на останню сходинку. Питати? Та на те, щоб дізнатися про все, що вона хоче, підуть сторіччя! З чого ж почати? О Творець, що ж найголовніше?

«Моя дорога Мати, молю простити мене за все те, що я про тебе думала. Я вражена твоєю силою, і мені соромно за мою дурну гординю. Будь ласка, бережи себе. Я не вартую того, щоб бути аббатисою. Це все одно що осла попросити заспівати так, як співає пташка.»

Верна випросталася, дивлячись, як на сторінці з'являється відповідь аббатиси.

«Спасибі тобі, дитино. Ти зняла тягар з моєї душі. Питай, і якщо зможу, я відповім. Я готова сидіти тут всю ніч, якщо буде потрібно, щоб допомогти тобі.»

Вперше за багато днів Верна посміхнулася. І сльози на її віях були солодкими, а не гіркими.

«Аббатиса, ви дійсно живі? Чи все в порядку з Вами і Натаном?»

«Верна, тобі, може, й подобається, коли тебе називають аббатисою, але я цього не люблю. Будь ласка, називай мене по імені, як всі мої справжні друзі.»

Верна розсміялася. Вона теж терпіти не могла, коли її називали аббатисою.

Аннеліна продовжувала писати:

«Так, зі мною все в порядку. З Натаном теж. Зараз він зайнятий. Сьогодні він купив собі меч і тепер бореться зі стіною. Він вважає, що з мечем при боці виглядає «чудово». Натан — дитина, якій тисяча років, і в дану хвилину він сяє, рубаючи голови невидимим ворогам.»

Верна двічі перечитала цей абзац, бажаючи переконатися, що все правильно зрозуміла. Натан з мечем?! Ця людина ще більше не в собі, ніж вона думала. Можна уявити, скільки з ним турбот у аббатиси!»

«Емм, ти сказала, що я повинна виявити тих, хто служить Володарю. Я уявлення не маю, як це зробити. Чи не можеш ти допомогти?»

«Верна, якби я знала як, я б тобі сказала. Дехто викликав у мене підозри. але більшість — ні. Я так і не знайшла способу визначити, хто з них прихильник Володаря. Переді мною зараз стоять інші, не менш важливі завдання, тому це тобі доведеться вирішувати самій. Тільки пам'ятай, що вони можуть бути хитрі, як сам Володар. Деякі, в яких я підозрювала ворогів, виявилися вірними нам. А тим, хто втік на кораблі, я готова була довірити своє життя. І була б зараз мертва, якщо б це зробила.»

«Енн, я в повній розгубленості. Я навіть не знаю, з чого почати! Раптом у мене нічого не вийде?»

«У тебе повинно вийти. Верна витерла об поділ змоклі долоні.»

«Але навіть якщо я знайду спосіб їх вирахувати, що мені робити потім? Я не можу битися з цими сестрами, враховуючи, якою силою вони володіють.»

«Як тільки ти впораєшся з першою частиною завдання, я скажу, що робити далі. Знай, що пророцтва можуть піддаватися спотворенню і їм теж загрожує небезпека. Точно так само як ми з Натаном скористалися ними, щоб повернути події в потрібне русло, точно так само і наші вороги здатні це зробити.»

Верна сердито зітхнула.

«Енн, ти ж, напевно, уявляєш собі, наскільки я зайнята? Від цих доповідних записок у мене вже голова йде обертом, але ж все від мене залежать, всі чекають мого рішення. І де тільки ти знаходила час на все інше, враховуючи таку кількість паперової роботи?»

«Ти читаєш доповідні? Верна, та ти, я дивлюся, пихата! Або набагато більше свідома аббатиса, ніж я!»

У Верни відвисла щелепа.

«Ти хочеш сказати, що доповідні читати не треба?!»

«Ну, Верна, іноді в них трапляються і важливі відомості. З доповідної ти дізналася про зникнення коней. Ми могли б легко купити коней в будь-якому іншому місці, але взяли їх з палацових стаєнь для того, щоб залишити тобі знак. Ми могли б заплатити за тіла, замість того щоб йти по такому складному шляху, але тоді ти не змогла б поговорити з могильником. Ми подбали про те, щоб залишити тобі досить слідів, щоб ти виявила правду. Деякі з цих слідів були заплутаними, але ти виконала відмінну роботу і прийшла до вірного висновку.»

У Верни спалахнули щоки. Вона ні разу не задумалася про те, що тіла аббатиси і Натана були виявлені в кімнаті вже загорнуті в савани і готові до поховання. Цієї підказки вона не помітила. Енн продовжила:

«Але повинна зізнатися, що я не обтяжувала себе читанням доповідних. Для цього існують помічники. Я просто сказала їм, що вони повинні виходити з власних суджень і здорового глузду, а потім час від часу брала деякі доповідні, з якими вони працювали, і перевіряла, які заходи ними прийняті. Це змушувало їх з належною увагою ставитися до роботи, побоюючись, що я вважатиму незадовільним рішення, прийняте ними від мого імені.»

Верна була ошелешена.

«Ти хочеш сказати, що я можу просто-напросто роз'яснити моїм помічницям або радникам свою політику, а потім віддати доповідні їм? Мені не обов'язково їх читати? Не обов'язково їх візувати?»

«Верна, ти — аббатиса. Ти вільна робити все, що хочеш. Ти правиш Палацом, а не він — тобою.»

«Але сестри Леома і Філіпа, мої радники, і Дульче, одна з моїх помічниць, навперебій твердять мені, що я повинна це робити. Вони настільки досвідченіші за мене! Вони дали мені зрозуміти, що я не впораюся зі своїми обов'язками, якщо не буду особисто приймати рішення з доповідними.»

Енн негайно відписала.

«Так-так! Гадаю, будь я на твоєму місці, Верна, то я б не стільки слухала, скільки говорила. У тебе непогано виходить метати грізні погляди. Ось і користуйся цим.»

Верна посміхнулася, на мить уявивши собі сценку, яка розіграється сьогодні вранці в приймальні аббатиси!

«Енн, а що у вас за завдання? Що ви маєте намір зробити?»

«Мені належить провернути одне невелике діло в Ейдіндрілі, а потім, сподіваюся, я зможу повернутися до Палацу.»

Ясно, що на це питання Енн відповідати не збирається. Верна подумала, про що ще потрібно запитати і про що повідомити аббатису. Їй згадалася одна важлива річ.

«Уоррен побачив пророцтво. Його перше, він сказав.»

Настала довга пауза. Верна терпляче чекала. Коли ж відповідь прийшла, то слова були виписані трохи акуратніше, ніж раніше.

«Ти пам'ятаєш його дослівно?»

Навряд чи Верна коли-небудь зможе його забути.

«Так.»

Не встигла вона почати писати відповідь, як поперек сторінки з'явився напис розгонистим і швидким почерком.

«Прибери хлопчиська з Палацу! Прибери негайно!»

Лист перетнула звивиста риса. Верна випросталась. Ясно, що Натан вихопив у Енн стилос і написав наказ, а тепер вона намагається знову відібрати в нього стилос. Так пройшла майже хвилина. Потім на сторінці з'явився почерк Енн.

«Вибач, Верна, якщо ти впевнена, що пам'ятаєш пророцтво точно, напиши його. Якщо сумніваєшся хоч в одному слові, скажи мені. Це дуже важливо.»

Верна швидко відписала:

«Я пам'ятаю його дослівно, оскільки воно стосується мене, ось воно: «Коли аббатиса і Пророк підуть до Світла в священному обряді, на тому вогні скипить котел обману, і піднесеться лжеаббатиса, яка буде правити до самої загибелі Палацу пророків. На півночі ж оперезаний мечем залишить його заради срібної сильфіди, яку поверне до життя, і вона ввергне його в обійми зла.»

Знову пауза.

«Почекай, будь ласка, ми з Натаном його обміркуємо.»

Верна відкинулася на стільці і почала чекати. За вікном квакали жаби.

Верна встала, поглядаючи на щоденник, і, позіхнувши, потягнулася. Відповіді досі не було. Вона знову сіла, підперши підборіддя рукою. Очі злипалися. Нарешті з'явився напис.

«Натан говорить, що пророцтво незріле, тому він не може його повністю розшифрувати.»

«Енн, лжеаббатиса — це я. І мене дуже турбує, що пророцтво говорить, ніби я буду правити до загибелі Палацу.»

Відповідь послідувала негайно.

«Лжеаббатиса в цьому пророцтві. — Не ти.»

«Тобто?»

Цього разу їй знову довелося трохи почекати.

«Ми не знаємо точного значення пророцтва, але впевнені, що згадана в ньому лжеаббатиса — це не ти. Слухай уважно. Верна. Уоррен повинен покинути Палац. Йому небезпечно там залишатися. Якщо він поїде вночі, його можуть помітити. Вранці відправ його в місто під приводом прогулянки. В натовпі за ним стежити буде важче. Дай йому з собою побільше золота, щоб у нього не виникло зайвих складнощів.»

Притиснувши долоню до серця. Верна судорожно сковтнула.

«Але, аббатиса, Уоррен — єдиний, кому я можу довіряти! Він мені потрібен. Я не розбираюся в пророцтвах так, як він, і без нього запутаюся.»

Верна не стала писати, що Уоррен — її єдиний у Палаці друг.

«Верна, пророцтвам загрожує біда. Якщо ворогам в лапи попадеться пророк…» Запис раптово обірвався. Через деякий час Енн продовжила:

«Він повинен виїхати. Ти зрозуміла?

Так, аббатиса. З ранку я займуся цим в першу чергу. Уоррен зробить, як я скажу. Я вірю тобі на слово, що для нього набагато важливіше виїхати звідси, ніж допомагати мені.»

«Спасибі, Верна.»

«Енн, а яка небезпека загрожує пророцтвам?»

Новий запис з'явився не відразу.

«Так само як ми намагаємося, щоб пророцтва пішли по потрібному нам шляху, так і ті, хто хоче поневолити людство, роблять все, щоб направити пророцтва в потрібне їм русло. Якщо нашим ворогам це вдасться, ми потерпимо поразку. Якщо в їх розпорядженні буде пророк, вони зможуть краще розібратися в пророцтвах і зрозуміти, як добитися свого. Спотворення в тлумаченні пророцтв може привести до хаосу, якого не очікують навіть вони і з яким не зможе впоратися ніхто. Це дуже небезпечно. У своїй жадобі влади вони можуть загнати нас всіх на край прірви.»

«Енн, ти хочеш сказати, що Джеган спробує захопити Палац, пророків і пророцтва, які зберігаються там?»

Пауза.

«Так.»

Верна задумалась. Вона зрозуміла, що попереду нелегка боротьба.

«Як ми можемо йому перешкодити?»

«Палац пророків не впаде так легко, як думає Джеган. Хоч він і Соноходець, ми повністю володіємо Хань. А ця сила — теж зброя. Хоча ми завжди користувалися нашим даром заради збереження життя і для того, щоб нести Світло Творця людям, може настати час, коли нам доведеться використовувати його, щоб битися. А для цього необхідно знати, хто зберіг нам вірність. Ти зобов'язана з'ясувати, хто ще не піддався спокусі.»

Перш ніж продовжити розмову, Верна ретельно обдумала свої слова.

«Енн, невже ти збираєшся закликати нас стати воїнами і використовувати наш дар для вбивства?»

«Я лише намагаюся пояснити тобі, Верна, що тобі доведеться скористатися всім своїм умінням, щоб не дати світові потрапити під вічний гніт тиранії. Хоча ми і рятуємо життя чадам Творця, але також носимо і дакрил, вірно? Мертві ми не в змозі допомагати людям.»

Верна розім'яла затерплі ноги. Їй доводилося вбивати людей, і аббатисі було про це відомо. Вона вбила Джедіді. Верна пошкодувала, що не принесла з собою води. В горлі у неї пересохло, як вжаркий день в пустелі. Нарешті вона написала:

«Зрозуміла. І зроблю все як треба.»

«Мені хотілося б більше допомогти тобі, люба Верна, але в даний час мені не вистачає відомостей. Події несуться стрімким потоком. Без всякого керівництва і, цілком ймовірно, інстинктивно, Річард вже зробив деякі досить необачні кроки. Ми не зовсім розуміємо його прагнень, але він вже перевернув Серединні Землі вверх дном. Цей хлопчик ні хвилини не всидить на місці. І по ходу подій встановлює власні правила.»

«Що він накоїв?»

Написала Верна, з побоюванням чекаючи відповіді.

«Він якимось чином став правителем Д'Хари і захопив Ейдіндріл. Розігнав Серединні Землі і зажадав, щоб всі входячі в співдружність країни здалися Д'Харі.»

Верна ахнула.

«Але Серединні Землі повинні боротися з Імперським Орденом! Він що, здурів! Ми не можемо дозволити йому утягнути Серединні Землі у війну з Д'Харою!»

«Він уже це зробив.»

«Серединні Землі йому ні за що не здадуться.»

«Наскільки мені відомо, Галєя і Кельтон вже у нього в руках.»

«Його потрібно зупинити! Імперський орден — ось справжня загроза! Це з ним треба боротися! Не можна допустити, щоб Річард розв'язав війну в Новому світі, це диверсія, яка може виявитися фатальною!»

«Верна, з Серединних земель магія сочиться як жир зі смаженої баранини. Імперський Орден з'їсть цю баранину по шматках, як це зробив у Старому світі. Невпевнена в собі співдружність візьметься роздумувати, чи варто вступати в конфлікт через один шматок, і просто віддасть його, потім пожертвує наступним заради миру і спокою, потім ще одним, послаблюючи себе і посилюючи Орден. Поки ти подорожувала, Імперський Орден підкорив весь Старий світ, підкорив його менше ніж за двадцять років. Річард — бойовий чарівник. Він слідує своїм інстинктам, і все, що він дізнався, тільки зміцнює його рішучість. У нас немає іншого вибору, крім як вірити йому. В минулому загроза виходила від однієї особи — від Даркена Рала. А зараз ми маємо справу з натовпом. Навіть якщо нам якимось чином вдасться прибрати Джегана, його місце тут же займе інший. Нинішня битва — це зіткнення вірувань, страхів і долі багатьох людей, а не тільки вождів. Це приблизно те ж саме, що страх людей перед Палацом пророків. Навіть якщо у них з'являється вождь, ми не можемо відвернути загрозу, просто прибравши його, тому що страх все одно залишиться в серцях людей. І усунення вождя тільки посилить їхню віру в те, що їхні страхи обгрунтовані.»

Верна написала:

«О Творець, що ж нам робити?»

Енн довго не відповідала.

«Як я вже сказала, дитя моє, у мене немає відповідей на всі питання. Але скажу тобі ось що: у цій фінальній драмі кожен з нас грає свою роль, але центральний персонаж — Річард. Річард — наш вождь. Я згодна не з усім, що він робить, але він — єдиний, хто здатний привести нас до перемоги. Якщо ми хочемо перемогти, то повинні слідувати за ним. Я не кажу, що ми не можемо намагатися радити йому, направляти його, допомагати нашими знаннями і вмінням, але він бойовий чарівник і народжений саме для цієї війни.

Натан попереджав, що в пророцтвах згадується щось, іменоване «великої порожнечею». Якщо ми підемо не по тому шляху, то, на думку Натана, у магії не залишиться майбутнього, і жодне пророцтво не говорить, що станеться тоді зі світом. Людство рушить в невідомість без магії. Джеган хоче відправити світ по цій дорозі.

Головне, пам'ятай ось що: що б не сталося, ти повинна зберігати вірність Річарду. Ти можеш намагатися переконати його, давати йому поради, але ні в якому разі не повинна з ним боротися. Твоя вірність Річарду — єдине, що не дає Джегану проникнути в твій розум. А як тільки Соноходець захопить твій розум, ти будеш втрачена для нашої спільної справи.»

Верна відкашлялась. Стилос тремтів у неї в руці.

«Я зрозуміла. Можу я чимось допомогти вам?»

«Поки зроби те, що я сказала. І поспішай. Війна вже йде, а ми відстаємо. Я чула, що в Ейдіндрілі з'явилися мрісвізи.»

Після цього рядка Верну пробрала дрож.

— О Благий Творець, — прошепотіла вона вголос, — даруй Річарду сил!

31

Верна примружилася від світла. Сонце тільки що встало. Вона піднялася з крісла і потягнулася, розминаючи затерплі м'язи. Верна листувалася з аббатисою до глибокої ночі, а потім, надто втомлена, щоб йти до себе, згорнулася калачиком у кріслі і заснула. Після того як аббатиса повідомила Верні про Річарда і появу в Ейдіндрілі мрісвізів, вони з Енн обговорювали палацові справи і аббатиса розкрила їй очі на багато речей.

Верна ніколи не віддавала собі звіту в тому, наскільки складне життя Палацу пророків, яку політику він веде і як тісно всі його правила і щоденна рутина пов'язані з цією політикою. Влада аббатиси грунтувалася почасти на вірному виборі союзників, почасти на розумному розподілі обов'язків.

Найбільш впливові сестри в ситуації, коли кожна відповідала за свою власну адміністративну чи іншу нішу, не мали можливості організувати опір аббатисі. Хоча сестри і не мали права відсторонити аббатису від посади, хіба тільки за зраду Палацу і Творцеві, вони могли сильно ускладнити їй життя дрібними чварами. Ізолюючи їх по ділянках роботи та обмежуючи обмін відомостями між такими ділянками, аббатиса повинна була тримати під контролем їхню енергію і направляти її в потрібне русло.

Одним словом, управління Палацом і виконання волі Творця зводилося в основному до гри на пристрастях і амбіціях підлеглих. Верна ніколи не думала про це з такої точки зору. Їй завжди здавалося, що вони живуть під керівництвом ігумені як одна дружна сім'я, де всі жадають виконати волю Творця. Тепер вона розуміла, що це враження створювалося завдяки майстерній дипломатії, і, поспілкувавшись з Аннеліною, відчула себе ще більш невідповідною посаді аббатиси, але в той же час більш підготовленою до завдання, яке поставила перед нею аббатиса. Вона й не здогадувалася, наскільки повно була інформована аббатиса про самі дрібні справи Палацу. Не дивно, що з боку робота аббатиси здавалася такою легкою — особливо коли її робила Аннеліна. Вона була майстром своєї справи, жонглером, здатним жонглювати одночасно дюжиною куль і при цьому ще й посміхатися і погладжувати по голівці послушниць.

Позіхнувши, Верна потерла очі. Вона спала всього пару годин, але сьогодні вона мала переробити купу не терплячих зволікання справ. Прибравши дорожній щоденник з ретельно стертими записами в потайну кишеню, Верна, по дорозі вмившись в ставку, попрямувала до себе в кабінет.

Ранкове небо радувало око різнобарвними фарбами, повітря було свіже і чисте, і Верна, хоч і була стурбована почутим, все ж сповнилася оптимізму.

Як розгорався навколо новий день, так вона теж відчувала щось схоже на просвітління.

Обтрушуючи мокрі руки, вона міркувала, як же їй виявити сестер Тьми.

Те, що аббатиса в неї вірить, ще не означає, що Верні вдасться виконати її наказ. Зітхнувши, вона поцілувала перстень, подумки попросивши Творця вказати їй шлях.

Верна не могла дочекатися, коли розповість Уоррену про аббатису, про все, що вона дізналася з розмови з Нею. Але на душі у неї лежав тягар, тому що їй належало попросити його покинути Палац. Вона не уявляла собі, як буде без нього обходитися. Може, йому вдасться знайти притулок десь неподалік, і тоді вона стане відвідувати його хоч іноді, щоб не відчувати себе зовсім самотньою.

Увійшовши до кабінету, Верна посміхнулася при вигляді купи доповідних на столі.

Залишивши двері в сад відкритими, щоб прохолодне повітря освіжило кімнату, вона почала збирати доповідні в акуратні стоси. Вперше за багато днів вона побачила поверхню свого столу.

Двері в кабінет відчинилися. Верна підняла голову і побачила Фебу і Дульче з черговими порціями звітів.

— Доброго ранку, — радісно вітала їх Верна.

— Пробачте нас, аббатиса, — вимовила Дульче, не зводячи проникливих блакитних очей з акуратних стосів на столі. — Ми не знали, що аббатиса так рано приступить до роботи. Ми не хотіли заважати. Ми бачимо, що вам належить багато роботи. Ми тільки хотіли покласти ці папери, якщо дозволите.

— О так, звичайно, — відповіла Верна, запрошуючим жестом вказавши на стіл. Леома з Філіппою будуть лише раді.

— Прошу пробачення, аббатиса? — На круглому личку Феби відбилося здивування.

— Ви прекрасно розумієте, про що я. Мої радники, безумовно, задоволені, що Палац працює як добре змащений механізм. Леома з Філіппою дуже відповідально поставляться до свого завдання.

— Завдання? — Насупилася Дульче.

— Ну так, щодо доповідних, — відповіла Верна, ніби це само собою було зрозуміло. Їм би не хотілося, щоб хтось, настільки недосвідчений, як ви, наприклад, займався цією роботою. Можливо, якщо ви і далі будете так само старанно працювати і доведете свої здібності, я в один прекрасний день довірю вам розбиратися з паперами. Але, зрозуміло, лише зі схвалення моїх радників.

Дульче спохмурніла.

— Що вам сказала Філіппа, аббатиса? В якій саме області вона вважає недостатнім мій досвід?

— Не зрозумій мене неправильно, сестра, — знизала плечима Верна. — Мої радники ні в якій мірі не применшують твоїх талантів. Насправді вони дуже високо тебе цінують. Просто вони ясно дали зрозуміти, що доповідні дуже важливі, і наполягли, щоб я займалася ними особисто. Впевнена, що років через п'ятдесят вони напевно вирішать, що вам вже можна довірити цю роботу.

— Яку роботу? — Здивовано запитала Феба. Верна обвела рукою стоси паперів.

— Ну, бачиш, це обов'язок помічників аббатиси — читати доповідні і приймати по них рішення. Аббатиси потрібно лише зрідка перевіряти, як ідуть справи, щоб переконатися, що її підлеглі тримають правильний курс. Але оскільки мої радники наполягають, щоб я робила це сама, я, природно, припустила, що вони… Ну, я впевнена, вони нікого не хотіли образити, тим більше що про вас вони відгукуються вельми позитивно… — Верна прицмокнула язиком. — І все ж вони постійно нагадують мені, що я повинна особисто розбиратися з докладним. Кажуть, що так потрібно в інтересах Палацу.

Дульче обурено випросталась.

— Ми й так читаємо всі доповідні — кожну з них, — щоб переконатися, що в них все вірно. Ми розбираємося в них краще, ніж будь-хто інший. Творець тому свідок — мені ці доповідні вже ночами сняться! Ми знаємо, коли чого не вистачає, де щось упущено, і робимо для вас позначки, вірно? Вони не мали права говорити вам, що ви повинні робити це особисто.

Верна підійшла до книжкової полиці, прикинувшись, що шукає потрібну книгу.

— Я впевнена, що вони виходили з того, що так буде краще для Палацу, сестра. Ти недавно займаєш свою посаду, ну і… Одним словом, мені здається, що ти бачиш в їхніх словах те, чого немає.

— Мені стільки ж років, скільки Філіпі! І досвіду не менше, ніж у неї!

— Сестра, але вона нікого не звинувачує, — кинула через плече Верна самим поважних тоном.

— Вона порадила вам самій особисто розбиратися з доповідними, так?

— Так, але…

— Ну, так вона не права. Вони обидві не праві.

— Невже? — Верна відвернулася від полиць.

— Звичайно. — Дульче глянула на Фебу. — Ми самі цілком в змозі опрацювати всі доповідні, вирішити всі питання і віддати відповідні розпорядження. На це у нас піде тиждень або два. Вірно, сестра Феба?

Феба гордо випросталася.

— Гадаю, що ми впораємося менше, ніж за тиждень. Ми краще будь-кого іншого знаємо, що потрібно робити. — Спалахнувши, вона подивилася на Верну. — Зрозуміло, крім вас, аббатиса!

— Правда? Це велика відповідальність. Я б не хотіла змушувати вас стрибати вище голови. Ви працюєте на своїх посадах зовсім недавно. Чи впевнені ви, що вже дозріли для цієї роботи?

— Я б сказала, перезріли, — фиркнула Дульче. Рішуче підійшовши до столу, вона згребла значний стос. — Ми цим займемося. Приходьте перевіряйте будь-яку на вибір, і ви переконаєтеся, що самі б прийняли таке ж рішення, що і ми. Погляд її став лютим. — І ті дві теж можуть прийти і переконатися.

— Ну що ж, якщо ви впевнені, що впораєтеся, я, мабуть, готова ризикнути.

Зрештою, ви ж мої помічниці.

— Саме так. — Дульче кивком вказала на стіл. — Феба, бери папери.

Феба згребла височенний стос і, злегка похитнувшись під його вагою, пробурмотіла:

— Я впевнена, що у ігумені є справи важливіші, ніж займатися тим, з чим можуть легко впоратися її помічниці.

Верна сунула пальці за пояс.

— Що ж, я призначила вас на ці посади, тому що вірю у ваші здібності. Думаю, буде справедливо дати вам можливість їх проявити. Зрештою, помічники аббатиси важливі особи.

На обличчі Дульче з'явилася лукава посмішка.

— Ви будете вражені, побачивши, наскільки ми важливі для вас, аббатиса. І ваші радники теж будуть вражені.

— Я вже вражена, сестри. Однак мене чекають справи. Займаючись звітами, я ніяк не могла вибрати час, щоб перевірити, наскільки добре справляються зі своїми обов'язками мої радники. Думаю, пора цим зайнятися.

— Так, — кивнула Дульче, прямуючи за Фебою до дверей. — Гадаю, з вашого боку це буде розумно.

Коли двері за ними зачинилися, Верна важко зітхнула. А вона вже було почала боятися, що цим доповідним кінця-краю не буде! Подумки подякувавши Аннеліні, Верна зловила себе на тому, що посміхається на всі зуби, і зробила суворе обличчя.

Уоррен не відгукнувся, коли вона постукала до нього в кімнату. Відкривши двері, Верна побачила, що він у себе не ночував. Вона скривилася, пригадавши, що наказала йому вирушати в сховище і зайнятися пророцтвом. Бідний Уоррен, напевно, так і заснув серед книг, виконуючи її наказ. Верна з соромом згадала, як накричала на нього після розмови з могильником.

Верна спустилася в сховище, цього разу не ставши посилати нікого, щоб очистити приміщення. Вона вирішила, що набагато безпечніше просто відвідати сховище з невеликою інспекцією, а заодно шепнути Уоррену, щоб він прийшов на їх звичайне місце зустрічі біля річки. Те, що вона збиралася йому сказати, було надто небезпечно обговорювати навіть у порожньому сховищі.

Може, у Уоррена з'явиться думка, як вичислити сестер Тьми? Іноді він буває разюче мудрий. З сумною усмішкою Верна подумала, що, можливо, за час відсутності він заробить пару зморшок на своєму гнітюче молодому обличчі і наздожене її, тому що вона залишиться під захистом чар Палацу.

Сестра Беккі, чия вагітність вже кидалася в очі, читала групі послушниць лекцію про складність пророкування, підкреслюючи, як небезпечні бувають помилкові пророцтва через розвилки, що мали місце в минулому.

Коли в пророцтві згадуються два можливі варіанти розвитку подій, то, коли воно реалізується, одне розгалуження стає істинним, друге хибним.

Складність в тому, що з кожним відгалуженням пов'язані інші пророцтва, а коли їх робили, ще не було визначено, яким шляхом буде розвиватися вихідне. Коли пророцтво починає реалізовуватися, всі пророцтва, пов'язані з помилковим відгалуженням, теж стають помилковими. Але оскільки часто важко визначити, з яким із відгалужень пов'язано безліч пророцтв, то сховище забито Такого роду спірними припущеннями.

Відійшовши до дальньої стіни, Верна деякий час дослухала, які питання задають послушниці. В основному їх пригнічувала величезна кількість ускладнень, І на кілька запитань вони так і не отримали відповіді. Від Уоррена Верна знала, що сестри розбираються в пророцтвах набагато менше, ніж вважають.

Пророцтва насправді призначені для чарівників, що володіють відповідним даром. За останню тисячу років Натан був єдиним віщуном, якого сестрам вдалося замкнути у себе в Палаці. Тепер Верна знала, що Натан бачив пророцтва так, як не могла їх побачити жодна сестра, за винятком, можливо, аббатиси Аннеліни, і їй було відомо, що Уоррен теж володів цим рідкісним даром.

Сестра Беккі продовжила пояснення про зв'язки через ключові події, а Верна тихенько попрямувала до дальніх кімнатах, де зазвичай працював Уоррен, але нікого там не знайшла. Навіть книги були всі розставлені по місцях. Верна задумалась. Зазвичай Уоррена знайти було легко — але лише тому, що він постійно стирчав у сховищі.

Коли Верна йшла уздовж двох довгих стелажів, назустріч їй попалася сестра Леома. Вона привітно усміхнулася, але на її зморшкуватому особі Верна помітила тривогу.

— Доброго ранку, аббатиса. Хай благословить Творець новий день.

Верна посміхнулася у відповідь:

— Спасибі, сестро. Хороший сьогодні день. Як йдуть справи у послушниць?

Леома глянула на столи, де сиділи зосереджені дівчини.

— З них вийдуть хороші сестри. Я стежила, як вони слухають, і всі були надзвичайно уважні. — Не дивлячись на Верну, вона запитала. — Ви шукаєте Уоррена?

Верна покрутила перстень на пальці.

— Так. Я хотіла попросити його перевірити для мене дещо. Ти його не бачила?

Лаома повернулася до Верне. Тепер у неї був явно стривожений вигляд.

— Боюся, Верна, що Уоррена тут немає.

— Бачу. А ти не знаєш, де його знайти? Леома глибоко зітхнула — Я хочу сказати, що Уоррен пішов. Верна.

— Пішов? Що значить пішов?

Погляд сестри Леоми кинувся кудись удалину.

— Я хочу сказати, що він покинув Палац. Зовсім. На мить Верні здалося, що вона недочула.

— Ти впевнена? Мабуть, ти помиляєшся. Можливо, ти…

Леома пригладила волосся.

— Верна, він прийшов до мене позаминулої ночі і сказав, що йде геть.

Верна провела язиком по губах.

— Але чому він не прийшов до мене? Чому не поставив аббатису до відома? Леома щільніше загорнулась у шаль. — Верна, мені боляче тобі це казати, але він сказав, що ви посварилися і він вважає, що йому краще піти. На деякий час, у всякому разі, так він сказав. Він взяв з мене обіцянку не говорити тобі нічого хоча б два дні, щоб він встиг відїхати подалі. Він не хотів, щоб ти кинулась за ним навздогін.

— Кинулася за ним! — Верна стиснула кулаки. — Та з чого він взяв…

Верна постаралася точніше пригадати, що ж наговорила йому два дні тому.

— Але… Він не сказав, коли повернеться? Палац потребує його дару. Він знає все про всі книги в сховищі. Він не мав права просто так взяти і поїхати!

Леома знову відвела погляд.

— Мені дуже шкода, Верна, але він поїхав. І сказав, що не знає, коли повернеться і чи повернеться взагалі. Так буде краще, сказав він, і висловив упевненість, що і ти з часом прийдеш до цього висновку.

— Він не сказав ще що-небудь? — З надією прошепотіла Верна.

Леома похитала головою.

— І ти ось так просто його відпустила? Навіть не спробувала зупинити?

— Верна, — ласкаво промовила Леома, — на Уоррені більше немає нашийника. Ти сама зняла з нього Рада-Хань. Ми не можемо змусити чарівника залишатися в Палаці проти його волі. Він — вільна людина. Це його вибір, не наш.

Слова Леоми обрушилися на Верну як відро холодної води. Вона сама звільнила Уоррена — то чому вона розраховувала, що він залишиться їй допомагати після того, як вона так його принизила? Уоррен — її друг, а вона обійшлася з ним, як з хлопчиськом на першому році навчання. А він не хлопчик. Він чоловік. Дорослий чоловік.

І ось тепер він пішов.

Верна насилу примусила себе виговорити:

— Спасибі, Леома.

Леома кивнула і, підбадьорливо потиснувши їй руку, пішла в сторону навчальних залів.

Уоррен пішов.

Розум твердив Верні, що його цілком могли захопити сестри Тьми, але в душі вона розуміла, що винна тільки сама.

Ледве пересуваючи ноги, вона доплентався до однієї з маленьких кімнат і, коли кам'яні двері за нею зачинилися, звалилася на стілець. Опустивши голову на руки, вона розридалася, тільки зараз усвідомивши, як багато значив для неї Уоррен.

32

Келен вилетіла з фургона і стрімголов покотилася по снігу. Вона тут же схопилася і, кинувшись назад під градом летячого зверху каміння, вперлася спиною в фургон.

— На допомогу! — Закричала вона воїнам, які вже мчали до неї.

Підбігши буквально в лічені секунди, вони теж підперли фургон, приймаючи на себе його вагу. Людина, придавлена фургоном, закричала, наче вони намагалися його вбити:

— Зачекайте! Зачекайте! Просто тримайте так. Не піднімайте його більше.

Але утримати його в одному положенні було не так-то легко, а величезний камінь, що впав на дах фургона, теж не дуже-то полегшував цю задачу.

— Орск! — Покликала Келен.

— Так, пані?

Келен злегка сторопіла. У темряві вона не розгледіла, що могутній одноокий д'харіанець вже стоїть поруч з нею.

— Орськ, допоможи їм тримати фургон. Тільки не піднімай його, а просто тримай.

Орск підбіг до фургона і вхопив його своїми величезними ручищами за нижній край.

— Зедд! Хто-небудь, покличте Зедда! Швидше! — Крикнула Келен.

Відкинувши волосся за спину, вона опустилася на коліна біля придавленого фургоном юнака. Було надто темно, щоб розгледіти, чи сильно він постраждав, але, судячи з здавлених стогонів, можна було припустити, що хлопець покалічений досить важко. Келен не могла зрозуміти, чому він так закричав, коли вони почали піднімати фургон.

Відшукавши руку юнака, Келен стиснула її в долонях.

— Тримайся, Стівен, допомога йде. Вона мимоволі скривилася, коли він, зойкнувши, судорожно стиснув їй пальці. Але юнак тримався за неї так, ніби звисав зі скелі, і її рука — єдине, що не давало йому впасти в смертельну безодню. Келен подумки присягнулася, що не забере руку, навіть якщо їй загрожує перелом.

— Вибачте мене… моя королева… що я вас затримав…

— Це нещасний випадок. Ти не винен. — Юнак конвульсивно сіпнувся. Постарайся лежати спокійно. — Вільною рукою вона відкинула йому з чола волосся.

Відчувши її долоню, він затих, тому Келен притиснула руку до його крижаної щоки. — Будь ласка, Стівен, постарайся не ворушитися. Я не дам їм зрушити фургон, обіцяю! Зараз ми дістанемо тебе, і чарівник тебе вилікує.

Рукою вона відчула, що він слабо кивнув. Факела ні в кого поблизу не було, а при слабкому світлі місяця Келен не могла розгледіти, що ж сталося.

Вона почула тупіт копит. Кінь різко зупинився, зривши копитами сніг, і вершник зіскочив на землю. На його вузькій долоні спалахнуло полум'я, освітивши худе обличчя і копицю скуйовдженого сивого волосся.

— Зедд! Швидше!

При світлі чарівного вогню Келен глянула вниз і зрозуміла, чому Стівена благав не піднімати фургона. Її мало не вивернуло на сніг.

Зедд опустився поруч з нею на коліна.

— Фургон зачепив палю, — пояснила вона. Дорога була вузькою і важкою, і в темряві вони не помітили засипану снігом палю. Напевно, вона підгнила. Так чи інакше, коли колесо зачепило її, паля зламалася, і підтримувана нею балка звалилася під вагою каміння, який до цього утримувала.

Камені намертво заклинили заднє колесо фургона, спиці не витримали, зламалися, і один уламок пронизав Стівенса наскрізь.

— Келен, мені дуже шкода, — вимовив Зедд.

— Що значить тобі дуже шкода?! Ти повинен… І тут вона усвідомила, що рука Стівенса обм'якла і стала млявою. Подивившись в обличчя юнака, вона побачила маску смерті. Стивене уже був в руках добрих духів.

Келен здригнулася, відчувши дотик смерті. Вона вже випробувала його на собі, і тепер це відчуття переслідувало її завжди. Навіть уві сні. Крижаними пальцями Келен провела по обличчю, немов хотіла змахнути колючу волосинку, але у неї на обличчі нічого не було. Це нагадував про себе дотик магії, чари уявної смерті.

Зедд піднявся і послав вогонь з долоні на принесений кимось факел. Пакля спалахнула. Зедд направив руку на фургон, вільною рукою давши солдатам знак відійти. Ті обережно відсунулися, але були готові підхопити фургон, якщо той раптом знову осяде. Зедд повернув руку долонею вгору, і, підкоряючись його жесту, фургон піднявся в повітря ще на пару футів.

— Витягайте його, — похмуро наказав Зедд. Солдати схопили тіло Стівенса за плечі і зняли зі зламаної спиці. Зедд повернув руку долонею вниз, і фургон опустився на землю.

Один із солдатів впав перед Келен на коліна.

— Це я винен! — З мукою викрикнув він. — Пробачте! О добрі духи, це я винен! Келен за комір змусила його піднятися.

— Якщо хтось і винен, то це я. Мені не слід було в темряві намагатися тримати дистанцію. Треба було… Одним словом, ти ні до чого. Нещасний випадок, от і все.

Відвернувшись, вона заплющила очі. У неї у вухах ще стояв крик Стівенса. Як завжди, щоб не видати свого місця розташування, вони не запалювали факелів.

Ознак переслідування начебто не було, але Келен розсудила, що зайва обережність не поміщає. Найменша недбалість могла коштувати життя їм усім.

— Поховайте його якомога швидше, — наказала Келен солдатам. Копати мерзлу землю важко, але тіло можна хоча б як слід присипати камінням.

Тепер душа Стівенса в безпеці, вона у добрих духів. Його страждання скінчилися.

Зедд велів офіцерам очистити дорогу і разом з солдатами пішов пошукати місце для могили.

Згадавши про Ціріллу, Келен забралася назад у фургон. Її однокровна сестра, укрита купою покривал, лежала на тюках. Великі камені потрапили в основному в задню частину фургона, а від маленьких її врятували покривала. Залишалося тільки дивуватися, що ні одна з брил не впала комусь на голову і, крім Стівенса, постраждалих немає.

Ціріллу поклали в фургон, а не посадили в карету, бо вона як і раніше не приходила до тями і Келен вирішила, що так їй буде зручніше.

Фургон швидше за все вже не починиш. Доведеться все ж переносити Ціріллу в карету, добре що це недалеко.

На вузькій дорозі метушилися солдати. Одні бігали туди-сюди, передаючи накази, інші вирушили валити дерева, щоб відновити настил, треті розчищали дорогу від каменів.

Келен з полегшенням побачила, що Цірілла не постраждала і як і раніше ще не прокинулася. Тільки її криків їм зараз не вистачало.

Келен їхала разом з сестрою в фургоні на випадок, якщо та раптом отямиться.

Після того, що їй довелося пережити в Ейдіндрілі, при одному тільки вигляді чоловіків Цірілла приходила в стан крайнього жаху, і тільки присутність Келен, Еді або Джебр могла її заспокоїти.

У рідкісні моменти просвітління Цірілла змушувала Келен знову і знову обіцяти, що та стане королевою. Цірілла турбувалася про своїх підданих і розуміла, що сама вона зараз не в змозі про них подбати. Вона любила Галею досить сильно, щоб не обтяжувати свою країну королевою, не здатною управляти країною. Келен з великим небажанням погодилася взяти на себе цей тягар.

Гарольд, єдинокровний брат Келен, не відчував ані найменшого бажання звалювати на себе тягар монаршої влади. Він був солдатом, як і їх з Ціріллою батько, король Вайборн. Після народження Цірілли і Гарольда мати Келен зробила короля Вайборна своїм чоловіком. Від цього союзу народилася Келен. Вона народилася з даром сповідниці, а він був важливішим будь-яких королівських регалій.

— Як вона? — Запитав Зедд, забравшись в фургон, і почав обтрушувати засніжений балахон.

— Все так само. Камені її не зачепили. Зедд торкнувся пальцями скронь Цірілли.

— З тілом у неї все гаразд, але в душі її, як і раніше гніздиться хвороба.

— Він похитав головою. — Як шкода, що дар не здатний зцілити хворий розум.

Келен побачила щире засмучення в його очах.

— Будь вдячний за це, — посміхнулася вона. — Якби ти вмів лікувати поранені душі, то в тебе навряд чи знайшовся час навіть на їжу.

Зедд розсміявся. Келен відшукала поглядом серед солдатів капітана Райана і жестом наказала йому підійти. — Слухаю, моя королева!

— Чи далеко ще до Ебініса?

— Години чотири шляху, можливо, шість. Зедд нахилився до Келен.

— Не зовсім підходяще місце для ночівлі. Келен зрозуміла, що він має на увазі, і кивнула. У столиці Галеї їх чекала велика робота, і перш за все треба було подбати про тисячі мертвих тіл, що лежать по всьому місту. Прийматися за це серед ночі та ще після тривалого виснажливого переходу — перспектива не з приємних. Взагалі кажучи, Келен аж ніяк не прагнула знову побачити наслідки жорстокої різанини, але Ебініссія — єдине місце, де їх ніхто не стане шукати. Звідти можна буде заново почати об'єднувати Серединні Землі.

Келен повернулась до капітана Райану:

— Є тут поблизу місце, де можна встати табором на ніч?

Капітан вказав на дорогу:

— Розвідка доповідає, що трохи попереду, в невеликій долині, є покинута ферма. Там Ціріллі буде зручно.

Келен прибрала за вухо пасмо волосся, відзначивши про себе, що Ціріллу більше не називають королевою. Тепер королева Галеї — Келен, і принц Гарольд подбав, щоб про це знали всі.

— Що ж, добре. Значить, розпорядись. Нехай долину перевірять і починають влаштовувати табір. Розставте часових і ще організуйте постійне патрулювання. Якщо найближчі схили порожні і долина вкрита досить добре, можна розвести багаття, тільки не дуже великі.

Капітан Райан посміхнувся і стукнув кулаком у груди. Багаття — це розкіш, але гаряча їжа після настільки важкого переходу необхідна. Вони майже вже вдома і завтра почнуть приводити свій будинок в порядок. Келен не хотіла, щоб хоч щось нагадувало про перемогу Імперського Ордена над Ебінісією. Місто знову належить Серединний Землям і буде жити, щоб продовжити боротьбу.

— Ви подбали про Стівенса? — Запитала Келен капітана.

— Чарівник Зорандер допоміг нам знайти підходяще місце. Бідолаха Стівен. Він пройшов через всі битви з Імперським Орденом, бачив, як гинули його товариші, і помер по безглуздій випадковості. Я знаю, він хотів би загинути в бою, захищаючи Серединні Землі.

— Він так і помер, — відповіла Келен. — Війна ще не закінчена. Ми виграли лише одну битву, хоча і важливу. Ми як і раніше воюємо з Імперським Орденом, і Стівен — солдат, що загинув на цій війні. Він допомагав нам, як міг, і загинув, виконуючи свій обов'язок, як і ті, хто поліг у бою.

Капітан Райан сунув руки в кишені товстої коричневої вовняної куртки.

— Я передам людям ваші слова. Вони додадуть їм мужності. Перш ніж ми рушимо далі, не могли б ви сказати кілька слів на його могилі? Для солдатів буде важливо побачити, що їх королева сумує по ньому.

— Звичайно, капітане, — посміхнулася Келен. — Для мене це велика честь.

Райан пішов. Келен довго дивилася йому вслід.

— Не треба було змушувати їх так гнати в темряві. Зедд ласкаво погладив її по голові.

— Нещасний випадки бувають і вдень. А це могло статися і вранці, якщо б ми зупинилися раніше. Солдати майже не сплять, так що не дивно.

— І все ж я відчуваю себе винною. Це якась жахлива несправедливість.

В посмішці чарівника не було навіть натяку на веселощі.

— Доля ніколи не питає нашої думки на цей рахунок.

33

Якщо на фермі і були трупи, то до приїзду Келен солдати вже прибрали їх. У грубій печі горів вогонь, але вимерзле приміщення ще не встигло прогрітися.

Ціріллу поклали в дальній кімнаті, де знайшлися залишки солом'яного матрацу. В іншій кімнатці виявилися два матраци, мабуть, дитячих, у вітальні стояв клишоногий стіл, і це було все, що залишилося від обстановки.

Судячи по розгрому, війська Імперського Ордена побували тут по дорозі в Ебініссію.

Келен знову подумала про те, що ж солдати зробили з трупами. Їй зовсім не посміхалося натрапити на них, якщо раптом знадобиться вийти вночі.

Зедд оглянув кімнату і погладив себе по животу. — А коли буде вечеря? — весело поцікавився він.

На ньому був щільний коричневий балахон з чорними вилогами і приспущеними плечима. Три ряди срібних ниток прикрашали краї відворотів. Більш широке золоте шиття йшло по коміру і грудях, талію обхоплював червоний атласний пояс із золотою пряжкою. Зедд ненавидів цей наряд, який Еді змусила його напнути на себе для конспірації. Він віддавав перевагу простому балахону, але такого не знайшлося, як і його модного капелюха з пером, якого він «втратив» десь по дорозі. Келен мимоволі посміхнулася:

— Поняття не маю. А що ти хочеш приготувати?

— Приготувати? Я?! Ну, я думав…

— Добрі духи, позбавте нас від чоловічого кухарювання! — Пролунав від дверей голос Еді. — Вже краще харчуватися личинками і жуками.

Еді і провидиця Джебр увійшли в кімнату. За ними увійшов Аерн, візник, він віз Зедда і Еді під час їх недавньої подорожі. Чандален, який пішов разом з Келен кілька місяців тому з села Племені Тіни, відправився додому після тієї ночі, яку Келен провела з Річардом в чудовому місці між світами. Келен не могла його звинувачувати. Вона знала, що таке туга за друзями, за тими, кого любиш.

У товаристві Зедда і Еді Келен відчула себе так, немов вони вже майже всі разом. Скоро їх наздожене Річард, і тоді вони дійсно зберуться всі.

Хоча до його приїзду залишалося ще кілька тижнів, Келен раділа кожній минулій хвилині, бо вони наближали мить, коли вона зможе обійняти коханого.

— Мої кістки бути занадто старими для такої погоди, — поскаржилася Еді.

Келен принесла простий дерев'яний стілець, поставила ближче до вогню і посадила на нього Еді, щоб та швидше зігрілася. На відміну від улюблених балахонів Зедда просте плаття чаклунки, розшите по коміру жовтими та червоними древніми символами її професії, добре пережило довгу подорож. Зедд при погляді на нього щоразу дивувався цьому, а Еді незмінно посміхалася і казала, що це чудо, але Зедд теж чудово виглядає у своєму дорогому одязі. Келен підозрювала, що чарівник дійсно набагато більше подобався чаклунці в своєму нинішньому вбранні, хоча у чарівників було прийнято носити одягу в залежності від рангу: чим вище ранг, тим скромніше повинен бути балахон. А Зедд був чарівником найвищого, першого рангу.

— Дякую тобі, дитино, — сказала Еді і простягла руки до вогню.

— Орск! — Покликала Келен.

Величезний д'харіанець негайно з'явився. Шрам на місці відсутнього ока у світлі полум'я здавався білим.

— Слухаю, пані! — Він завжди був готовий виконати наказ. Який саме, для нього не мало значення, єдине, що його хвилювало, — це можливість догодити своїй пані.

— Тут немає посуду. Не міг би ти принести нам казанок, щоб можна було приготувати щось поїсти?

Він вклонився, рипнувши шкіряними обладунками, і вилетів з кімнати.

Орск був д'харіанським солдатом з військ Імперського Ордену. Він спробував вбити Келен, і під час сутички вона торкнулася його своєю силою. Магія сповідниці знищила його колишнє «я», і тепер він жив тільки бажанням догодити Келен. Його собача відданість служила Келен постійним нагадуванням того, ким вона є насправді.

Келен намагалася забути, ким він був раніше: д'харіанським солдатом, які вбивали безпомічних жінок і дітей в Ебінісі. Вона дала слово Матері-сповідниці, що не буде ніякої пощади всім солдатам Ордена, і пощади не було. Тільки Орск залишався в живих. Але жило лише його тіло. Людина, що служила Ордену, зникла безповоротно.

Завдяки накладеним Зеддом чарам уявної смерті мало хто знав, що Келен — Мати-сповідниця. Для Орска вона була тільки його пані. Звичайно, Зедду, Еді, Джебр, Чандалену, її брату принцу Гарольду і капітану Райану було відомо, хто вона насправді, але всі інші вважали, що Мати-сповідниця мертва. Навіть люди, з якими вона боролася пліч-о-пліч, знали Келен лише як свою королеву і пам'ятали її тільки в цій якості.

В казанку розтопили сніг. Келен з Джебр взялися варити боби з солониною і запашними травами, а Зедд стежив за ними, радісно потираючи руки.

Посміхнувшись, Келен дістала з мішка припасений спеціально для чарівника черствий хліб. Зедд зрадів невимовно і зжував його, ще поки варилися боби.

Коли обід був готовий, Келен віднесла Ціріллі поїсти. Встромивши свічку в тріщину на стіні, вона присіла на край ліжка. Цірілла відкрила очі і злякано озирнулась. Келен взяла її за підборіддя і змусила подивитися на себе.

— Сестричка, це я, Келен. Ти в безпеці, і тут немає нікого, крім мене. Тобі ніщо не загрожує. Заспокойся. Все добре.

— Келен? — Цірілла схопила сестру за білу хутряну накидку. — Ти обіцяла!

Ти не можеш відмовитися від даного слова! Не маєш права!

— Я дала слово і дотримаю його, — посміхнулася Келен. — Я — королева Галеї і залишуся нею до тих пір, поки ти не захочеш отримати назад свою корону.

Цірілла, не відпускаючи її накидки, з полегшенням відкинулася на спину.

— Дякую тобі, моя королева! Келен змусила її сісти.

— Ану давай. Я принесла тобі трохи гарячого супу.

— Я не голодна, відвернулася від ложки Цірілла.

— Якщо ти хочеш, щоб я була королевою, то повинна ставитися до мене як до королеви. — Цірілла здивовано насупилася, і Келен посміхнулася. — Тобто слухатися. Це наказ твоєї королеви. Ти повинна з'їсти трохи супу.

Тільки після цих слів Цірілла почала їсти, а коли доїла, знову взялася тремтіти й плакати.

Келен тримала сестру в обіймах, поки та знову не замкнулася в собі, ставши сліпою і глухою. Келен дбайливо вкрила її і повернулася до вітальні.

За цей час Зедд звідкись приволік пару діжок, лавку, відшукав в хліві табурет і роздобув ще один стілець. Він запросив принца Гарольда з капітаном Райаном приєднатися до них за вечерею. До Ебініссії залишалося рукою подати, і потрібно було обговорити подальші плани. Всі зібралися навколо маленького столу, Келен ламала черствий хліб, а Джебр розливала по мисках гарячий бобовий суп.

Розливши його, вона теж вмостилася на лавку поряд з Келен.

Принц Гарольд, широкоплечий і чорнявий, нагадав Келен батька. Гарольд тільки сьогодні повернувся з Ебініса, куди їздив на розвідку.

— Що ти бачив? — Запитала його Келен. Принц потеребив бороду сильними пальцями.

— Ну, — зітхнув він. — Все виявилося так, як ти описувала. У місті, схоже, немає ні душі. Я думаю, там ми будемо в достатній безпеці.

Оскільки армія Ордена знищена…

— Та, що була в цих місцях, — уточнила Келен. Гарольд кивнув.

— Одним словом, по-моєму, поки нам не загрожують особливі неприємності. Людей, правда, у нас обмаль, але, якщо блокувати перевали, їх вистачить, щоб в разі чого захистити місто. Якщо, звичайно, на нас не навалиться величезна армія.

До того ж з нами чарівник. — Він вказав на Зедда.

Зедд, зайнятий бобової юшкою, невиразним муканням висловив свою згоду.

Капітан Райан проковтнув солідну ложку бобів.

— Принц Гарольд правий. Ми добре знаємо гори і не дозволимо застати себе зненацька. А потім до нас, сподіваюся, приєднаються ще люди, і ми зможемо почати роботи.

— Еді, як по-твоєму, є сенс розраховувати на допомогу з Нікобаріса? спитав принц Гарольд чаклунку.

— У мене на батьківщині неспокійно. Будучи там, ми з Зеддом дізналися, що король мертвий. Владу прагнуть захопити Захисники пастви, але далеко не всім це подобається. Найбільше цим незадоволені чаклунки. Якщо Захисники пастви прийдуть до влади, на них почнеться полювання і їх всіх переб'ють. Я думаю, чаклунки підтримають тих, хто буде протистояти Захисникам пастви.

— Коли в країні громадянська війна, — встряв Зедд, на секунду відірвавшись від супу, — чи може вона дозволити собі надати комусь допомогу?

— Зедд бути правий, — зітхнула Еді.

— Можливо, хтось із чаклунок допоможе нам? — Запитала Келен.

— Можливо, — відповіла Еді, помішуючи суп. Келен глянула на Гарольда:

— Але ж ти можеш привести війська з других районів, адже так?

— Звичайно, — кивнув Гарольд. — Тисяч шістдесят — сімдесят, а то й сотню, хоча далеко не всі будуть добре навчені і озброєні. На навчання доведеться витратити якийсь час, але зате потім в Ебінісі з'явиться армія, з якою не можна буде не рахуватися.

— В Ебінісі було приблизно стільки ж, — нагадав Райан, не відриваючи очей від миски. — І цього не вистачило.

— Вірно, — скуйовдив бороду Гарольд. — Але це всього лише початок. — Він подивився на Келен. — Ти ж зумієш об'єднати інші країни?

— В цьому наша надія, — зітхнула вона. — Ми повинні знову відтворити союз Серединних Земель, якщо хочемо отримати шанс на перемогу.

— Як щодо Сандара? — Запитав капітан Райан. — Їх списи — найкращі в Серединних Землях.

— І Ліфана, — додав Гарольд. — Вони виробляють купу різного озброєння і вміють ним користуватися.

Келен відламала шматочок хліба. — Сандар залежить від Кельтона, куди вони переганяють стада на літні пасовища. А Ліфан закуповує в Кельтона залізо, продаючи туди зерно. Хергборг залежить від виробленої Сандаром вовни. Всі вони підуть туди, куди й Кельтон.

Гарольд встромив ложку в боби.

— Серед тих, хто напав на Ебініс, були кельтонці.

— І галейці теж. — Засунувши хліб в рот, Келен деякий час задумливо жувала, дивлячись, як брат стискає ложку так, немов тримає в руці ніж. Він не відривав очей від своєї миски. — У цій армії було чимало бунтівників і злочинців з різних земель, — сказала вона нарешті. — Але це не означає, що їхні країни приєднаються до Імперського Ордену. Принц Фірен Кельтонський уклав з Орденом союз, але тепер він мертвий. Ми з Кельтоном не перебуваємо в стані війни. Він входить в Серединні Землі. Ми воюємо з Імперським Орденом. Нам потрібно триматися один одного. Якщо Кельтон до нас приєднається, інші будуть змушені піти за ним, але якщо Кельтон перейде до Імперському Ордену, нам буде диявольськи складно переконати когось приєднатися до нас. Перш за все нам необхідний союз з Кельтоном.

— Готовий сперечатися, Кельтон приєднається до Ордену, — заявив Аерн. Всі повернулися до нього. Кучер знизав плечима. — Я сам кельтонець. Наш народ звик робити те, що велять королі. Фірен мертвий, але його трон успадковує герцогиня Лумхольц.

А вона, як і її чоловік, поспішить приєднатися до того, хто швидше за все може бути переможцем. І їм все одно, хто це буде.

— Але ж це дурість! — Змахнув ложкою Гарольд. — Вже на що я не довіряю кельтонцям — я не говорю про присутніх, Аерн, — і знаю, як вони обожнюють плести інтриги, але все ж вірність Серединним Землям у них в крові. Може, вони й не відмовляться захопити пару ферм на прикордонній землі і оголосити їх своєю власністю, але населення Кельтона все ж шанує союз Серединних Земель! Духам відомо, що у нас з Ціріллою було чимало розбіжностей, але коли прийшла біда, ми зустріли її плечем до плеча. Те ж саме і з іншими країнами. Коли минулого літа спалахнула війна з Д'Харою, ми боролися за Кельтон, незважаючи на всі наші з ним незгоди. Коли мова йде про майбутнє Серединних Земель, всі підуть за нами. Цей союз означає набагато більше, ніж вважає будь-яка новоспечена коронована особа. — Гарольд тицьнув ложкою в Аерна. — Що ти на це скажеш?

— Нічого, мабуть, — знизав плечима Аерн. Зедд переводив погляд з одного на іншого.

— Ми тут не для того, щоб сперечатися. Ми зібралися битися. Говори, що думаєш, Аерн. Ти кельтонець і знаєш свою країну краще нас.

Аерн потер обвітрене обличчя.

— Генерал Болдуїн, головнокомандувач кельтонской армії, його підлеглі, генерали Бредфорд, Каттер і Емерсон підуть за короною. Я сам їх не знаю, я простий візник, але я багато де побував і багато чого чув. Так про них всі говорять. Ходить жарт, якщо королева жбурне корону у вікно і та повисне на рогах у корови, вся армія через місяць буде жувати траву.

— І ти справді думаєш, що ця герцогиня, ставши королевою, в гонитві за владою приєднається до Ордену? Навіть якщо це означає розрив зі Серединними Землями? — Запитав Зедд.

— Зрозумійте, це всього лише моя особиста думка, — знизав плечима Аерн. — Але я вважаю, що так. Не піднімаючи очей, Келен сказала:

— Аерн правий. Я знаю Катрін Лумхольц та її чоловіка, герцога Лумхольца. Обидва вони з породи властолюбців. Стань королем принц Фірен, думаю, він залишився би з нами незалежно ні від чого, але хтось із Ордена перетягнув його на свою сторону, і він зрадив нас. Впевнена, що з Катрін Лумхольц буде те ж саме. Вона не упустить можливості одержати величезну владу.

Гарольд, потягнувшись через стіл, взяв ще шматок хліба.

— Якщо Аерн правий, значить, Кельтон для нас втрачено. А це перша тріщина, і вся будівля грозить впасти.

— Це бути недобре, — зауважила Еді. — В Нікобарі неспокійно, Галея ослаблена, а Кельтон схиляється до Імперського Ордену. Слідом за ним до Ордену приєднаються багато країн, які бути з ним торговими партнерами.

— І ще ті, які, як тільки…

— Досить! — Спокійний, але владний голос Келен змусив всіх замовкнути.

Вона згадала, що говорив Річард, коли вони з ним потрапляли в переділки, з яких не знали, як вибратися: «Думай про рішення, а не про завдання. Якщо твій розум зайнятий тільки думками про те, що ти терпиш поразку, ти не можеш думати про те, як перемогти».

— Припиніть розповідати мені, чому не можна знову об'єднати Серединні Землі. Нам всім і так це відомо. Потрібно обговорити можливі варіанти вирішення цього завдання.

Зедд посміхнувся з ложкою в роті.

— Відмінно сказано, Мати-сповідниця. Гадаю, у нас знайдеться пара-друга думок. Наприклад, є більш дрібні країни, які залишаться вірними Серединний Землям, тому що ні від кого не залежать. Ми могли б запросити їх представників в Ебініс і почати відновлювати Раду.

— Правильно, — кивнула Келен. — Може, вони не такі могутні, як Кельтон, але деякі з них все ж досить впливові.

Вона відчинила мантію. Повітря в кімнаті трохи прогрілося, а гарячий суп зігрівав зсередини. Але Келен стало жарко від того, що вона згадала про Річарда. Ві то вже точно щось придумає! Річард ніколи не підкорявся обставинам.

— Що ж, — відклала ложку Еді, — я бути впевненою, що ми зможемо залучити до нас на допомогу чаклунок з Нікобаріса. Це бути сильна підтримка. Хоча деякі з них відмовляться боротися, оскільки це бути проти їх переконань, вони охоче допоможуть іншими способами. Нікому з них не потрібно, щоб Захисники пастви і їх союзник, Імперський Орден, захопили Серединні Землі, Багато хто на собі відчули переслідування і не хочуть, щоб це повторилося знову.

— Відмінно, — кивнула Келен. — Як, по-твоєму, не зможеш ти поїхати туди і умовити їх приєднатися до нас? А може бути, і якась частина регулярної армії теж не відмовить нам у допомозі? Зрештою, громадянська війна — лише частина великої війни, і вони повинні це зрозуміти.

Еді довго не відривала від Келен погляду своїх абсолютно білих очей.

— Заради такої важливої мети я, звичайно, спробую.

— Дякую, Еді, — кивнула Келен і оглянула інших. — Ще пропозиції?

Гарольд, спершись ліктем на стіл, задумливо насупився.

— Думаю, — вимовив він, помахуючи ложкою, — що, якщо послати декого з офіцерів в малі країни в якості офіційних делегатів, вдасться умовити когось прислати представників в Ебініс. Правителі цих країн добре ставляться до Галеї і знають, що Серединні Землі захищали їх свободу. Вони прийдуть нам на допомогу.

— І можливо, — додав Зедд з хитрою посмішкою, — я відвідаю цю королеву Лумхольц. Як Чарівник першого рангу, яким я, смію нагадати, є, вважаю, що зможу переконати її в тому, що Серединні Землі й самі не зовсім безпорадні.

Келен добре знала герцогиню Лумхольц, але їй не хотілося розчаровувати Зедда. Зрештою, вона сама просила їх думати про рішення, а не про труднощі.

Але найбільше її жахала думка, що вона — Мати-сповідниця, яка не вберегла Серединні Землі.

Після вечері принц Гарольд і капітан Райан пішли перевіряти пости. Аерн, натягнувши довгий плащ на широченні плечі, повідомив, що йому потрібно відвідати коней.

Коли вони пішли, Зедд вхопив Джебр, яка хотіла допомогти Келен зібрати посуд, за руку.

— Може, тепер ти зволиш повідомити мені, що ти бачиш кожен раз, коли на мене дивишся?

Джебр, відвернувшись від пронизливих очей чарівника, взяла зі столу ложку.

— Це дурниця.

— Дозволь мені самому судити про це, якщо не заперечуєш.

Джебр на мить завмерла. Потім, наважившись, видихнула:

— Крила!

— Крила? — Підняв брову Зедд. Вона кивнула:

— Я бачу вас з крилами. Тепер ви переконалися? Це повна нісенітниця. Бачення, яке не означає зовсім нічого. Зі мною іноді так буває.

— І все? Тільки крила?

Джебр труснула своїми короткими волоссям.

— Ну, ви як би летите на них по повітрю і падаєте в велику вогненну кулю.

— Зморшки в куточках її очей позначилися чіткіше. — Чарівник Зорандер, я не знаю, що це означає. Це не сама подія — ви ж знаєте, як приходять до мене бачення, — тільки її зміст. Але в даному разі, навіть якщо він є, я не можу його розгадати. Зедд відпустив її руку.

— Спасибі, Джебр. Якщо дізнаєшся ще що-небудь, ти мені розкажеш? — Вона кивнула. — І відразу ж! Нам потрібна будь-яка зачіпка.

Опустивши погляд, Джебр кивнула. Ледь помітним жестом вона вказала на Келен:

— Круги. Я бачила Мати-сповідницю, яка бігає кругами.

— Круги? — Перепитала Келен, підійшовши ближче. — А навіщо я бігала колами?

— Не можу сказати.

— Що ж, у мене таке враження, що я і зараз бігаю колами, намагаючись відшукати спосіб знову об'єднати Серединні Землі.

Джебр з надією подивилася на неї:

— Можливо, малося на увазі саме це. Келен посміхнулася провидиці:

— Може бути. Твої бачення не завжди обіцяють неприємності.

Вони знову приступили до прибирання. Потім Джебр несподівано сказала:

— Мати-сповідниця, тримайте вашу сестру подалі від мотузок.

— Ти про що? Джебр зітхнула:

— Вона хоче повіситися.

— Тобі було таке бачення? — Стривожилася Келен.

Джебр співчутливо торкнулася її руки.

— О ні, Мати-сповідниця! Просто я бачу її ауру, бачу, як їй сниться, що вона це робить. Звичайно, це не означає, що вона так вчинить, просто, поки вона не видужала, нам потрібно доглядати за нею на всякий випадок.

— Схоже, це правда, — хмикнув Зедд. Джебр загорнула в ганчірку залишки хліба.

— Я сьогодні переночую з нею.

— Спасибі тобі, — подякувала Келен. — Давай-но я закінчу прибирати, а ти йди до Цірілли — раптом вона прокинеться.

Після відходу Джебр Келен разом з Зеддом і Еді зайнялися прибиранням. Коли вони закінчили, Зедд поставив для Еді стілець біля вогню. Келен, задумливо зчепивши пальці, дивилася на полум'я.

— Зедд, коли ми пошлемо делегацію в малі країни, щоб просити їх зібратися на раду в Ебінісі, буде простіше, якщо у складі делегації буде офіційний представник Матері-сповідниці.

— Всі думають, що Мати-сповідниця мертва, — помовчавши, відповів Зедд. Варто лише комусь дізнатися, що це не так, ти знову перетворишся в мішень і Орден обрушиться на нас перш, ніж ми встигнемо зібрати армію.

Келен різко обернулася і схопила його за комір.

— Зедд, я втомилася бути мертвою! Він поплескав її по руці.

— Ти — королева Галеї і можеш скористатися своїм становищем у цьому сенсі. Якщо Імперський Орден пронюхає, що ти жива, виникнуть складнощі, з якими ми навряд чи впораємося.

— Якщо ми збираємося об'єднати Серединні Землі, все одно знадобиться Мати-сповідниця!

— Келен, я знаю, що ти не станеш піддавати ризику життя оточуючих тебе людей. Вони тільки що виграли битву, але перемога дісталася їм дорогою ціною.

Людям потрібно відновити сили, а ти хочеш змусити їх знову тебе захищати.

Якщо вже битися, то треба підготуватися. А зайві складнощі нам зараз ні до чого.

Келен, склавши пальці будиночком, знову втупилася на вогонь.

— Зедд, я Мати-сповідниця. І я в жаху, що мені доведеться своїми руками руйнувати Серединні Землі. Я природжена сповідниця. Це набагато більше, ніж просто моя робота. Це те, що становить мою сутність.

Зедд обійняв її за плечі:

— Люба моя, ти як і раніше Мати-сповідниця. Саме тому ми повинні приховувати до пори твою справжню особистість. Мати-сповідниця нам потрібна. Коли прийде час, ти знову станеш правити Серединними Землями, які стануть сильнішими, ніж раніше. Наберися терпіння.

— Терпіння, — пробурмотіла вона.

— Знаєш, — посміхнувся Зедд, — терпіння — це теж свого роду магія.

— Зедд бути правий, — заявила зі свого стільця Еді. — Вовк не виживе, якщо повідомить стаду, що він бути вовк. Він розробляє план нападу і лише в останню мить дає жертві зрозуміти, що це бути він, вовк.

Келен мерзлякувато потерла плечі.

— Зедд, — з болем прошепотіла вона, — я більше не можу виносити це закляття. Воно мене зводить з розуму. Я його відчуваю постійно, мені здається, ніби разом зі мною в моєму тілі крокує смерть.

Зедд притиснув її голову до своїх грудей.

— Моя дочка теж весь час так говорила. Саме ці слова, «ніби разом зі мною в моєму тілі крокує смерть».

— І як же вона витримала стільки років? Зедд зітхнув:

— Коли Даркен Рал її згвалтував, я розумів: якщо він дізнається, що вона жива, неодмінно з'явиться за нею. Так що вибору не було. Мені важливіше було захистити її, ніж дістатися до Даркена Рала. Тому я відвіз її в Серединні Землі. Там і народився Річард. І тут у неї з'явився ще один привід ховатися. Не можна було допустити, щоб Даркен Рал пронюхав про сина. Так що їй довелося терпіти.

— Стільки років! — Келен здригнулася. — Я б не змогла. Як же вона це винесла?

— Ну, по-перше, у неї не було вибору. По-друге, вона потім сказала, що з часом частково звиклася і їй стало не так погано, як було на початку.

Всі відчуття з часом притупляються. Ти теж звикнеш, і, сподіваюся, тобі не доведеться прожити так все життя.

— Я теж звикну, — зітхнула Келен. Полум'я висвітлювало худорляве обличчя Зедда.

— Ще вона казала, що поява Річарда полегшила їй життя.

При згадці про Річарда серце Келен на мить завмерло. Вона заусміхалася.

— Ось це точно! — Вона повисла у Зедда на руці. — Його поява напевно полегшить життя і нам! Він скоро буде тут. Ніщо не може йому перешкодити. Він з'явиться найпізніше через два тижні. Добрі духи, як я зможу чекати так довго?

— Ти така ж нетерпляча, як і він, — засміявся Зедд. — Ви відмінно один одному підходите! — Він погладив їй волосся. — Тепер твої очі виглядають набагато блискучіше, мила!

— Коли приїде Річард і ми почнемо возз'єднання Серединних Земель, ти зможеш зняти з мене чари уявної смерті. І у Серединних Земель знову буде Мати-сповідниця!

— Я теж з нетерпінням цього чекаю. — Келен насупилася.

— Зедд, але якщо ти, як збирався, поїдеш на зустріч з королевою Катрін, а мені знадобиться зняти чари, то що мені робити?

Зедд подивився на вогонь.

— Нічого. Якщо ти скажеш, що ти — Мати-сповідниця, народ повірить тобі не більше, ніж Джебр, проголоси вона Матір'ю-сповідницею себе. Чари не спадуть, якщо ти просто скажеш, хто ти така.

— Тоді як їх зняти?

— Це можу зробити тільки я, — зітхнув Зедд. Келен раптово злякалася, що їй доведеться вічно залишатися під впливом чар, якщо з Зеддом небудь відбудеться. Але вголос вона цього не сказала.

— Але напевно повинен бути ще якийсь спосіб! А Річард?

Зедд похитав головою:

— Навіть якщо б Річард був повністю навченим чарівником, він все одно не зміг би цього зробити. Тільки я.

— І це єдиний спосіб?

— Так. — Він зазирнув їй в очі. — Хіба що хтось інший, хто володіє даром, здогадається, що ти — це ти. Якщо така людина зрозуміє, хто ти насправді, і виголосить твоє ім'я вголос, чари спадуть.

На це навряд чи варто було розраховувати. Келен відчула, як тане надія.

Присівши навпочіпки, вона поворушила дрова у вогнищі. Єдиний спосіб позбутися чар — умовити Зедда, а він явно не має наміру нічого робити, поки не вважатиме за потрібне.

Як Мати-сповідниця вона не могла наказати чарівникові зробити те, що сама вважала неправильним.

Келен дивилася як розлітаються іскорки. Раптово на душі у неї стало легше. Скоро приїде Річард і все налагодиться. Поруч з Річардом їй буде ніколи думати про чарах. Вона буде дуже зайнята поцілунками.

— Що ти хихикаєш? — Запитав Зедд.

— А? Ні, нічого. — Піднявшись, Келен витерла руки об штани. — Піду перевірю пости. Може, холодне повітря виб'є в мене з голови думки про це закляття.

Холодний нічне повітря дійсно пішло їй на користь. Зупинившись на крихітній галявині біля будинку, Келен глибоко вдихнула. Приємно тхнуло димком. Вона згадала попередні дні, коли у неї крижаніли руки і ноги, вуха горіли від холоду, з носа текло і вона мріяла про дим, тому що дим означав тепло багаття.

Келен пішла по полю. Вона дивилася на зірки, пара від її дихання повільно вилася в повітрі. По всій долині мерехтіли крихітні багаття. До Келен долинули голоси сидячих біля вогню солдат, і вона зраділа, що цієї ночі вони теж гріються біля вогню. Скоро вони будуть в Ебінісі, а там влаштуються як годиться.

Келен зробила ще один глибокий вдих, намагаючись забути про чари. Небо було усипане зірками, немов іскорками від величезного багаття. Цікаво, чим зараз зайнятий Річард? Мчить щодуху або спить? Вона сумувала без нього, хотіла, щоб він скоріше приїхав, і в той же час бажала, щоб він виспався гарненько. А коли він нарешті приїде, вона буде спати в його обіймах. Від цієї думки вона посміхнулася.

Раптово зірки закрила якась тінь. Келен насупилася. Але майже відразу зірки знову засяяли. Може, їй здалося? Напевно, здалося, вирішила вона.

І тут почувся глухий удар, наче щось велике вдарилася об землю. Але ніхто не підняв тривоги. Це могло означати тільки одне. Руки Келен раптово вкрилися гусячою шкірою, і цього разу не від чар уявній смерті.

Вона вихопила кинджал.

34

У темряві блиснули смарагдові очі. У невірному світлі місяця і зірок Келен побачила величезну фігуру, що зробила крок до неї. Вона хотіла закричати, але голос не слухався.

Товсті губи звіра піднялися, і перед нею у всій своїй красі постали значні ікла. Келен зробила крок назад. Вона з такою силою стискала ручку кинджала, що пальцям було боляче. Головне — не піддаватися паніці, сказала вона собі. Навіть якщо кричати, ніхто не почує. А якщо й почує, все одно не встигне добігти.

Судячи по розміру, перед нею був короткохвостий гар. Напевно короткохвостий. Вони найкмітливіші, самі здоровенні і найнебезпечніші.

Добрі духи, ну чому це не довгохвостий?

Келен заворожено дивилася, як звір щось смикає у себе на грудях.

Чому він тут? І де його криваві мухи? Гар подивився вниз, потім на неї, потім знову вниз. Очі його виблискували грізним зеленим світлом. Губи звіра піднялися вище, він видав якийсь горловий звук.

Очі Келен розширилися. Не може бути! — Гратч?

Гар почав підскакувати на місці, підвиваючи від захоплення і ляскаючи крилами.

У Келен від полегшення підкосилися коліна. Прибравши кинджал у піхви, вона обережно наблизилася до величезного звіра.

— Гратч? Гратч, це ти?

Гар з натхненням закивав своєю потворною головою.

— Гррратч! — Голосно прогарчав він і обома лапами вдарив себе в груди. Гррратч!

— Гратч, тебе Річард прислав? При згадці Річарда гар ще відчайдушніше замахав крилами.

Келен підійшла ближче.

— Тебе послав Річард?

— Гррратч люююб Раааач-ааарг!

Келен моргнула. Потім вона згадала, як Річард розповідав, що Гратч намагається говорити, і розсміялася.

— Келен теж любить Річарда! — Вона постукала себе в груди:

— Я Келен, Гратч. Я дуже рада тебе бачити!

Несподівано гар кинувся вперед і згріб її в волохаті обійми. Келен ахнула.

Першою думкою було, що він переламає їй всі кістки, але гар виявився напрочуд обережним. Келен теж постаралася обійняти звіра, але не змогла обхопити і половини його тулуба.

Ніколи Келен не думала, що здатна на таке, але зараз вона ледь не заплакала, бо Гратч був другом Річарда, і Річард послав його до неї.

Гар обережно поставив її на землю і почав уважно роздивлятися.

Потім він простягнув пазуристу лапу і провів Келен по волоссю. У відповідь вона посміхнулася і погладила його по шерстистому боці. Гратч задоволено курликнув.

— З нами ти в безпеці, Гратч! — Сказала Келен. — Річард мені все про тебе розповів. Я не знаю, як багато ти розумієш, але ти серед друзів.

Його губи знову розсунулися, оголивши ікла, і Келен раптом зрозуміла, що гар усміхається. Ця посмішка була найпотворнішою з усіх, що Келен доводилося бачити у своєму житті, але разом з тим і самою невинною. Хто б міг подумати, що гари здатні посміхатися? Ось це дійсно чудо!

— Гратч, тебе прислав Річард?

— Раааач-аарг, — вдарив себе в груди гар і забив крилами так енергійно, що злегка злетів у повітря. Потім простягнув лапу і постукав Келен по плечу.

Келен була вражена. Гар хотів щось сказати їй, і вона зрозуміла, що саме.

— Річард послав тебе знайти мене? Гратч ледь не збожеволів від радості, що його зрозуміли, і знову згріб Келен в обійми. Вона розсміялася, а коли гар опустив її на землю, запитала:

— Мене було важко знайти?

Гратч тихенько заскиглив і потиснув плечима.

— Важкувато, так?

Гратч кивнув. Келен знала чимало мов, але не могла втриматися від сміху при думці, що може розмовляти з Гратчем. Ну кому, крім Річарда, могла прийти в голову думка подружитися з Гаром?

Келен вхопила Гратча за пазуристу лапу.

— Пішли до хати! Я хочу тебе де з ким познайомити!

Гратч згідно забурчав.

Увійшовши, Келен зупинилася в дверях. Зедд з Еді, які сиділи біля каміна, повернули до неї голови.

— Хочу представити вам мого друга, — заявила Келен, тягнучи Гратча за лапу.

У дверях гар нахилився і склав крила, щоб протиснутися в будинок, а увійшовши, тут же випростався на весь свій гігантський зріст, трохи пригнувши голову, щоб не зачепити стелю.

Зедд відчайдушно замахав на нього руками.

— Зедд, припини! Ти його злякаєш, — сказала Келен.

— Налякаю, його?! — Проскрипів Зедд. — Ти казала, що Річард завів собі дитинча гара! А ця звірюка вже майже доросла!

Гратч, насупивши важкі брови, спостерігав за чарівником.

— Гратч, це Зедд, дідусь Річарда, — вказала рукою Келен.

Товсті губи розсунулися, знову блиснули ікла. Виставивши пазуристі лапи, гар рушив вперед. Зедд здригнувся і, вставши зі стільця, поспішно позадкував.

— Навіщо він це робить? І взагалі, він сьогодні вечеряв?

Келен розреготалася.

— Та він просто посміхається! Ти йому подобаєшся, і він хоче тебе обійняти.

— Обійняти?! Ну вже дудки!

Але було пізно. У три кроки гар подолав невелику відстань, що розділяє їх, і схопив худого чарівника своїми здоровенними лапами. Зедд здушено скрикнув. Гратч із задоволеним курликанням відірвав Зедда від підлоги.

— Прокляття! — Зедд безуспішно намагався відвернутися від пащі гара. — Цей літаючий килим їв! І навряд чи вам захочеться дізнатися, що саме!

Гратч нарешті опустив Зедда на підлогу. Чарівник відійшов на кілька кроків і погрозив звірові пальцем.

— А тепер слухай-но, братику! Більше так не роби! Тримай свої лапи при собі! Гратч знітився і гірко запхикав.

— Зедд! Ти його ображаєш! — Дорікнула чарівника Келен. — Він друг Річарда і наш теж. Він так старався нас відшукати! Ти міг би хоча б бути з ним ласкавіше?

Зедд хмикнув.

— Ну, гаразд… Може, ти й права. — Він подивився на пожвавлення гара. Вибач, Гратч. Мабуть, ти можеш мене обіймати. Іноді.

Не встиг чарівник отямитися, як Гратч на радощах знову згріб його в оберемок і почав колисати, як дитина солом'яну ляльку. Зедд дригав ногами в повітрі. Нарешті гар опустив задиханого чарівника на підлогу.

Еді простягнула гару руку:

— Я бути Еді, Гратч. Я бути рада з тобою познайомитися.

Але Гратч рукостискань не визнавав, тому й її теж обняв волохатими лапами. Келен часто бачила посмішку Еді, але її хрипкий сміх їй доводилося чути дуже рідко. А зараз вона сміялася. І Гратч сміявся з нею разом, хоча його сміх більше нагадував булькання.

Коли нарешті всі заспокоїлися і відхекалися, Келен побачила величезні очі Джебр, що виглядала з-за прочинених дверей в спальню.

— Все в порядку, Джебр! Це Гратч, наш друг. — Келен схопила гара за волохату лапу. — Ти зможеш обійняти її пізніше!

Знизавши плечима, Гратч кивнув. Келен, розвернувши його до себе, взяла обома руками за лапу і заглянула в яскраві смарагдові очі.

— Гратч, Річард послав тебе вперед попередити, що скоро буде? Гар заперечливо похитав головою. Келен сковтнула.

— Але він вже в дорозі? Він виїхав з Ейдіндріла і їде за нами?

Грач уважно подивився їй в очі і, простягнувши лапу, погладив її по волоссю. Келен бачила, що в нього на шиї разом із зубом дракона висить її локон.

Гар знову повільно похитав головою.

У Келен впало серце.

— Він не їде? Але прислав тебе до мене? Ще раз кивнувши, Гратч дістав з-за спини довгий червоний предмет і простягнув його Келен.

— Що це? — Запитав Зедд. Келен взялася розв'язувати вузол.

— Футляр для паперів. Напевно, тут лист від Річарда.

Почувши її слова, гар закивав. Розв'язавши вузол, Келен попросила Гратча сісти. Той із задоволеним виглядом сів поруч з нею, а Келен дістала з футляра запечатаний сувій.

Зедд влаштувався у вогнища ближче до Еді.

— Ну-с, послухаємо його виправдання. Сподіваюся, вони виявляться гідними уваги, інакше в нього будуть неприємності.

— Тут я з тобою згодна, — пробурмотіла собі під ніс Келен. — На цій штуці стільки сургучу, що вистачило б на дюжину листів. Доведеться навчити Річарда запечатувати листи. — Вона повернулася до світла. — Це меч. Він відтиснув на сургучі напис з руків'я Меча Істини.

— Це щоб ми зрозуміли, що лист дійсно від нього, — зауважив Зедд, підкидаючи в огонь поліна.

Зламавши печатку, Келен розгорнула сувій і повернулася спиною до вогню, щоб було зручніше читати.

— Моя кохана королева, — прочитала вона вголос. — Я молю добрих духів, щоб цей лист потрапив, тобі в руки…

Зедд схопився.

— Це послання!

— Ну так, — насупилася Келен. — Це ж його лист.

— Та ні! — Відмахнувся чарівник. — Я маю на увазі, що він намагається щось нам повідомити. Я знаю Річарда. Такий початок означає, що він побоюється, як би хтось не перехопив лист, і попереджає нас, що не може написати все, що хоче.

Келен закусила губу.

— Так, в цьому є сенс. Річард завжди все продумує до кінця.

Знову сівши на стілець, Зедд велів їй продовжувати:

— Читай далі.

— Моя кохана королева, я молю добрих духів, щоб цей лист потрапив тобі в руки, і сподіваюся, що ти і твої друзі перебуваєте в доброму здоров'ї і в безпеці. За останній час багато чого сталося, і я прошу в тебе розуміння.

Співдружності Серединних Земель прийшов кінець, Магда Сірусом, перша Мати-сповідниця, і Меріт, її чарівник, осудливо дивляться на мене з фресок, тому що вони були свідками цього і бачили, що винуватець всього — я.

Повір, що я повністю віддаю собі в цьому звіт, але, будь ласка, постарайся. зрозуміти, що якщо б я не почав діяти, то єдиним майбутнім для нас було б рабство під гнітом Імперського Ордену.

Серце у Келен шалено закалатало. Притиснувши руки до грудей, вона на мить замовкла, щоб зробити глибокий вдих, і продовжила:

— Ще багато місяців тому Імперський Орден почав руйнувати співдружність Серединних Земель, залучаючи на свою сторону правителів тих чи інших країн. Поки ми билися з Володарем, Орден намагався підірвати єдність нашої батьківщини. Можливо, нам ще вдалося би відновити цю єдність, будь у нас хоч трошки часу. Але Орден наступає, і часу немає. Оскільки Мати-сповідниця мертва, я був змушений зробити те, що повинно було бути зроблено, щоб все-таки об'єднати країни.

— Що? Що він зробив? — Прокаркав Зедд. Келен поглядом веліла йому замовкнути і прочитала далі:

— Будь-яке зволікання означає слабкість, а слабкість — це смерть під ногами Ордена. Наша кохана Мати-сповідниця знала ціну поразки і доручила нам виграти цю битву. Вона оголосила нещадну війну Імперському Ордену. Мудрість її безмежна. Проте співдружність, яку роздирають чвари, не здатна була б дати відсіч загарбникам. І я змушений був втрутитися.

Мої війська захопили Ейдіндріл.

— Прокляття і ще раз прокляття! — Вибухнув Зедд. — Що все це значить?

Які ще війська?! Немає в нього ніяких військ! Є тільки меч і цей літаючий килим з іклами!

Гратч з гарчанням підвівся. Зедд відсахнувся.

Келен кліпнула крізь сльози.

— Перестаньте ви, обидва!

Зедд перевів погляд з неї на гара:

— Вибач, Гратч. Я нікого не хотів образити. Чарівник і гар знову сіли, і Келен почала читати далі:

— Сьогодні я зібрав усіх представників Серединних Земель і поставив їх до відома про те, що союз Серединних Земель розпущений. Мої війська оточили їх палаци і незабаром роззброять гвардійців. Я сказав усім, як кажу тобі, що в цій війні є тільки ми і Імперський Орден. Залишитися осторонь нікому не вдасться. Так чи інакше всі знову об'єднаються — питання тільки, під чиїми прапорами. Я зажадав, щоб всі країни, що входили раніше до складу Серединних Земель, здалися Д'Харі.

— Д'Харі?! Прокляття!

Келен не підняла голови. По щоках її струмком текли сльози.

— Я знову прошу тебе помовчати, інакше ти будеш чекати за дверима, поки я дочитаю лист.

Еді вхопила Зедда за балахон і змусила сісти.

— Читай далі. — Келен відкашлялась.

— Я пояснив представникам країн, що ти, королева Галеї, виходиш за мене заміж і твоя країна приєднається до моєї. Це стане запорукою того, що новий союз буде створений мирним шляхом і заснований на взаємоповазі і спільних цілях.

Всі країни збережуть свої традиції і культуру, втративши тільки суверенітет.

Магія буде захищена. Ми станемо єдиним народом, з єдиною армією, під єдиним командуванням, який живе за єдиними законами. Всі країни, які приєдналися до нас добровільно, візьмуть участь у розробці нового законодавства.

Голос Келен на мить припинився.

— Я змушений просити тебе негайно повернутися в Ейдіндріл і підписати капітуляцію Галеї. Мені належить вести багато переговорів, і твої знання нададуть мені безцінну допомогу.

Я повідомив дипломатам, що умови капітуляції єдині для всіх і нікому не буде даровано ніяких привілеїв. Ті, хто відмовиться капітулювати, опиняться в ізоляції. Їм буде заборонено вести будь-які торгові операції, а якщо і це не змусить їх здатися, ми будемо змушені домогтися цього силою зброї. В такому випадку вони увійдуть в новий союз на становищі полонених. Як я вже сказав, ніхто не залишиться осторонь. Ми станемо єдиним цілим.

Моя королева, я готовий віддати за тебе життя і мрію тільки про те, щоб стати твоїм чоловіком, але, якщо мої дії відвернуть від мене твоє серце, я не стану примушувати тебе до заміжжя. Однак прошу зрозуміти, що капітуляція твоєї країни необхідна. Ми повинні жити за єдиних законах. Я не можу дозволити собі надати привілеї якійсь одній країні, інакше ми програємо, не встигнувши почати.

Келен схлипнула. Вона насилу розрізняла букви крізь пелену сліз.

— Місто атакували мрісвізи. — Зедд присвиснув. Не звернувши на нього уваги, Келен продовжувала:

— За допомогою Гратча я їх перебив, а трупи повісив на кілках перед Палацом сповідниць, щоб всі могли бачити, яка доля спіткає наших ворогів. Мрісвізи уміють ставати невидимими. Крім мене, тільки Гратч може бачити їх, коли вони загорнуті в свої плащі. Я боюся, що вони прийдуть за тобою, тому відправив Гратча тебе захищати.

Але в першу чергу ми всі повинні пам'ятати ось що: Імперський Орден стане нищити магію. Втім, сам він не гребує вдаватися до неї. Це тільки нашу магію хоче він знищити.

Будь ласка, передай моєму дідові, що він теж повинен негайно повертатися. Дому його предків загрожує біда. Саме тому я і змушений був захопити Ейдіндріл і не можу поїхати. Я боюся, що ворог захопить будинок мого діда, а наслідки цього можуть бути самими руйнівними.

Зедд не витримав.

— Прокляття! — Прошепотів він, знову вскочивши. — Річард має на увазі замок Чарівника! Він не хотів писати про це відкрито, тому вдався до іносказання. Як я міг бути настільки дурний?! Хлопець правий. Не можна дозволити їм захопити замок. Там є речі, наділені величезною магічною силою, і Орден із задоволенням накладе на них лапу. Річард про них не знає, але він достатньо кмітливий, щоб оцінити небезпеку, що загрожує нам. А я — сліпий дурень!

Келен з жахом усвідомила, що чарівник правий. Якщо Орден захопить замок, в його руках виявиться наймогутніша магія.

— Зедд, Річард там зовсім один. І він, по суті, нічого не розуміє в магії. Він не знає, що в Ейдіндрілі є люди, які володіють нею. Він потрапив в вовче лігвище і навіть не підозрює про це. Добрі духи, він у великій небезпеці!

Зедд похмуро кивнув:

— Та вже, хлопець загруз по самі вуха! Раптово почувся знущальний сміх Еді.

— По самі вуха? Він вихопив Ейдіндріл і замок Чарівника з-під самого носа Імперського Ордена! Вони нацькували на нього мрісвізів, а він насадив трупи цих тварин на кілки перед палацом. Цілком ймовірно, що входячі до складу Серединних Земель країни ось-ось капітулюють перед ним і утворюють новий союз, здатний протистояти Ордену. Одним словом, він зробив те, що ми намагаємося здійснити.

Він використав те, що для нас було основною складністю, — торговельні зв'язки. Він зробив з них знаряддя примусу. Він не став витрачати час на вмовляння, а просто приставив їм ніж до горла. Скоро вони почнуть здаватися йому, і всі Серединні Землі опиняться у нього в кулаці. Найважливіші країни, в усякому разі.

— А об'єднавши їх всіх з Д'Харою під єдиним командуванням, він отримає армію, цілком здатну протистояти Ордену, — додав Зедд. — У листі є ще що-небудь? — Запитав він у Келен.

— Небагато, — кивнула вона.

Я боюся за своє серце, але ще сильніше побоююся того, що могло статися, не зроби я того, що зробив. Чорна тінь тиранії назавжди могла б накрити наш світ. І доля Ебініса стала б лише початком того, що довелося б пережити всім.

Я вірю в твою любов, хоча мені й страшно піддавати її такому випробуванню.

Мене оточують охоронці, і одна з них вже віддала своє життя за мене, але все ж я не відчуваю себе в безпеці. Ви повинні негайно повернутися в Ейдіндріл.

Не баріться. Гратч вбереже вас від мрісвізів до тих пір, поки ви не приїдете до мене.

Підписано: Вічно твій Річард Рал, Магістр Д'Хари.

Зедд знову присвиснув:

— Магістр Д'Хари? Що цей хлопець накоїв? Келен опустила тремтячі руки.

— Знищив мене, ось що він накоїв. Еді ткнула в неї тонким пальцем:

— А тепер слухай мене, Мати-сповідниця! Річард сказав тобі, що пише листа під портретом Магди Сірусом, а це значить, що те, що він змушений зробити, заподіює біль йому самому, і він прекрасно розуміє, який це удар для тебе. Але він швидше готовий пожертвувати твоєю любов'ю, ніж допустити, щоб тебе вбили, якщо він схилиться перед минулим, замість того щоб думати про майбутнє. Він зробив те, чого не вдалося зробити нам. Ми б благали країни об'єднатися, а він зажадав і підкріпив свою вимогу демонстрацією сили.

Якщо ти дійсно хочеш бути Матір'ю-сповідницею і ставиш благо свого народу понад усе, ти допоможеш Річарду! Зедд підняв брову, але промовчав.

Почувши знайоме ім'я, подав голос Гратч.

— Гррратч люююб Раааач-ааарг! Келен, хлюпнув носом, змахнула сльози.

— Я теж люблю Річарда.

— Келен, — підбадьорливо мовив Зедд, — як я впевнений в тому, що з часом чари будуть зняті з тебе, я так само не маю жодного сумніву, що ти знову станеш Матір'ю-сповідницею.

— Ти не розумієш, — заперечила вона, стримуючи сльози. — Багато тисячоліть Мати-сповідниця завжди захищала Серединні Землі і зберігала їх єдність. Я стану Матір'ю-сповідницею, яка не виконала свого обов'язку.

— Ні, — похитав головою Зедд. — Ти будеш Матір'ю-сповідницею, у якої вистачило сил і мужності врятувати Серединні Землі.

— Я в цьому не впевнена, — притиснула вона руку до серця.

Зедд підійшов ближче.

— Келен, Річард — Шукач. Він володіє Мечем Істини. Я — той, хто обрав його. Я, Чарівник першого рангу, прозрів в ньому сутність Шукача.

І він дотримується своєї сутності. Ним керує інтуїція, а вона в нього непомильна. Річард — дуже незвичайна людина. Дуже. Він діє як Шукач, користуючись при цьому своїм даром. Він робить те, що, на його думку, зобов'язаний зробити. Ми повинні вірити йому, навіть якщо не до кінця розуміємо, чому він поступає так або інакше. Прокляття, та він і сам не завжди це розуміє!

— Прочитай лист ще раз про себе, — порадила Еді. — Прочитай його серцем, і ти відчуєш серце Річарда. І пам'ятай також, що є речі, які він не наважився довірити паперу з побоювання, що лист можуть перехопити.

Келен витерла сльози.

— Я знаю, що це звучить егоїстично, але, повірте, я думаю не про себе. Я Мати-сповідниця. Я успадкувала довіру тих, хто був до мене. І ця довіра стала і відповідальністю. Коли мене обрали Матір'ю-сповідницею, я дала клятву.

Худим пальцем Зедд підняв їй підборіддя.

— Клятву захищати свій народ, заради цього можна піти на будь-які жертви.

— Може, й так. Я подумаю. — Борючись зі сльозами, Келен одночасно намагалася придушити закипаючий гнів. — Я люблю Річарда, але я б ніколи з ним так не обійшлася. Я не думаю, що він розуміє, як цей вчинок сприймається мною і моїми попередницями, які жертвували життям саме заради того, щоб цього не сталося.

— Думаю, що розуміє, — хрипко помітила Еді. Лице Зедда раптово стало майже таким же білим, як його волосся.

— Прокляття, — прошепотів він. — Ти не думаєш, що Річард виявиться досить дурний, щоб відправитися в замок, як по-твоєму?

Келен підняла голову.

— Замок під захистом чар. Річард не знає, як користуватися своєю магією.

Він не зможе пройти. Зедд нахилився до неї:

— Він володіє магією Збитку, не тільки магією Приросту. Чари, накладені на замок, засновані на магії Приросту. Якщо Річард скористається магією Збитку, то спокійно подолає найпотужніший захист з тих, що я там поставив.

Келен ахнула:

— Він говорив, що в Палаці пророків запросто проходив крізь будь-які щити, тому що вони були створені магією Приросту! Єдиний, який його зупинив, — це найперший, тому що в ньому була і магія Збитку.

— Там є речі, здатні убити його в мить ока, якщо він туди поткнеться! Саме тому ми захищаємо замок захистом. Прокляття, та там є щити, крізь які навіть я не ризикнув би пройти!

А для того, хто не знає про них, замок — смертельна пастка! — Зедд схопив Келен за плечі. — Як по-твоєму, Річарду може прийти в голову відправитися в замок?

— Не знаю, Зедд. Ти ж його, по суті, виростив. Тобі краще знати.

— Ні, він туди не піде! Він знає, наскільки небезпечною може бути магія. Річард — розумний хлопець.

— Якщо йому раптом щось не знадобиться. — Зедд, примружившись, подивився на неї.

— Знадобиться? Що ти хочеш сказати? — Келен стерла з лиця залишки сліз.

— Ну, коли ми були у Племені Тіни, він захотів закликати духів. Птахолов сказав йому, що це небезпечно. І сова принесла послання від духів, вона клюнула його в голову, розпорола шкіру, і впала на землю мертвою. Птахолов сказав, що це погана ознака, попередження Річарду від духів про те, що небезпека може бути смертельною. Але Річард все одно викликав духів. І з Підземного світу з'явився Даркен Рал. Якщо Річарду щось знадобиться, його ніщо не зупинить.

Зедд скривився:

— Але зараз-то йому нічого не потрібно! Навіщо ж йому потикатися туди?

— Зедд, ти ж знаєш Річарда! Він любить дізнаватися про щось новеньке. Він може відправитися в замок просто з цікавості.

— Цікавість в даному випадку може виявитися смертельною.

— У листі він пише, що один з його охоронців загинув. — Келен насупилася. — Взагалі-то він написав «одна». Чому його охоронець — жінка?

— Поняття не маю, — нетерпляче сплеснув руками Зедд. — Так що ти хотіла сказати про вбитого охоронця?

— Виходячи з того, що нам відомо, цілком може бути, що хтось із Ордена вже проник в замок і вбив її за допомогою його магії. Або, можливо, Річард побоюється, що мрісвізи можуть захопити замок, і піде туди, щоб його захистити.

Зедд погладив підборіддя.

— Він поняття не має про небезпеки, які загрожують йому в Ейдіндрілі, і, що ще гірше, не знає про смертельні властивості речей, які зберігаються в замку. Пам'ятається, я йому якось говорив, що там є чарівні предмети на зразок Меча Істини або книг.

Але і не подумав попередити, що багато з них небезпечні.

Келен вчепилася йому в руку:

— Книги? Ти сказав йому, що в замку є книги?

— Велика помилка, — крякнув Зедд.

— Та вже, — зітхнула Келен. Зедд висмикнув руку.

— Ми повинні негайно їхати в Ейдіндріл! — Він знову схопив Келен за плечі. — Річард не знає, як користуватися своїм даром. Якщо Орден застосує магію, щоб захопити замок, Річард не зможе йому перешкодити! Нам загрожує небезпека програти цю війну, не встигнувши її почати!

Келен стиснула кулаки.

— Просто не віриться! Ми стільки часу втікали з Ейдіндріла, а тепер змушені щодуху мчати назад! На це теж підуть тижні!

— Нічого не поробиш. Ми повинні думати про завтрашній день, а не про вчорашній. Келен подивилася на Гратча.

— Річард прислав нам лист. Ми можемо таким же способом відправити йому відповідь і попередити його.

— Це не допоможе йому втримати замок, якщо Орден вдасться до магії.

Келен стрімко перебирала в думці варіанти.

— Гратч, ти можеш віднести когось із нас до Річарду?

Гратч уважно оглянув усіх, трохи затримався поглядом на чарівника, але потім негативно похитав головою.

Келен засмучено закусила губу. Зедд, бурмочучи прокльони, крокував по кімнаті. Еді задумливо дивилася кудись удалину. Раптом Келен ахнула:

— Зедд! А якщо вдатися до магії?

— До якої? — Зедд зупинився й уважно подивився на неї.

— До тієї, за допомогою якої ти сьогодні підняв фургон!

— Я не вмію літати, мила. Всього лише піднімати предмети.

— Але ти здатний зробити нас легше, щоб Гратч міг нас донести?

Зедд наморщив лоба:

— Ні. Занадто важко утримувати довго. З неживими предметами простіше, але піднімати живих людей — це зовсім інше. Я можу нас всіх злегка підняти, але тільки на пару хвилин.

— А тільки себе? Ти можеш зробити себе досить легким, щоб Гратч тебе доніс?

— Так, це можливо. — Зедд засяяв. — Буде потрібно чимало сил, але я думаю, що впораюся.

— А ти можеш це зробити, Еді?

— Ні. — Еді мовби зіщулилася на очах. — У мене немає такої сили, як у нього. Я не можу. Келен не стала втрачати часу на співчуття.

— Значить, доведеться летіти тобі, Зедд. Ви будете в Ейдіндрілі набагато раніше, ніж ми. Ти потрібен Річарду прямо зараз. Не можна втрачати часу. Дорога кожна хвилина.

— Але я не можу залишити тебе без захисту! — Звів худі руки Зедд.

— Зі мною залишиться Еді.

— А якщо прийдуть мрісвізи, як побоюється Річард? Тоді тобі знадобиться Гратч. Еді з мрісвізамі не впорається.

Келен вхопила його за комір балахона.

— Якщо Річард піде в замок, він може загинути! А якщо Орден захопить замок, то всім нам кінець! І це набагато важливіше, ніж моє життя. Якщо ми дозволимо Ордену перемогти, загине набагато більше людей. Магія загине! Цього не можна допустити. Крім того, мрісвізи поки щось не з'являлися. З того, що вони напали на Ейдіндріл, зовсім не випливає, що вони з'являться ще де-небудь. І в будь-якому випадку мене приховують чари. Ніхто не знає, що Мати-сповідниця жива і що вона — це я. Їм нема чого ганятися за мною.

— Бездоганна логіка! Тепер я розумію, чому тебе обрали Матір'ю-сповідницею! Але все ж вважаю, що це нерозсудливо. А ти що думаєш? — звернувся Зедд до чаклунки.

— Я думаю, що Мати-сповідниця бути правою. Ми повинні виходити з того, що найбільш важливо на сьогоднішній день. Ми не можемо ризикувати всіма заради небагатьох.

Келен підійшла до Гратча. Оскільки гар сидів на підлозі, її очі опинилися нарівні з смарагдовими очима звіра.

— Гратч, Річарду загрожує велика біда. — Увінчані пензликами вуха гара підвелися. — Йому потрібна допомога Зедда. І твоя теж. За мене не хвилюйся.

Мрісвізи тут не з'являлися. Ти зможеш віднести Зедда в Ейдіндріл? Він чарівник і здатний зменшити свою вагу. Ти зробиш це заради мене? І заради Річарда?

Гратч надовго задумався. Нарешті він підвівся, розправив крила і поважноо кивнув. Келен обняла гара, який з великою охотою відповів їй тим же.

— Ти, напевно, втомився, Гратч? Хочеш відпочити чи полетиш відразу?

У відповідь Гратч охоче заплескав крилами. Зедд із зростаючою тривогою дивився на обох.

— Прокляття! Це найбільша дурість, яку я робив в житті! Якби мені призначено було літати, Творець б наділив мене крилами!

Келен слабо посміхнулася:

— Джебр же казала, що їй було видіння, де ти з крилами.

Зедд упер кулаки у боки.

— Ага! А ще вона сказала, що я шмякнусь в вогненна кулю! — Він тупнув ногою. — Гаразд. Рушили, чи що?

Еді встала і міцно обняла чарівника.

— Ти хоробрий старий дурень!

— От уже справді дурень! — Хмикнув Зедд. Він цмокнув чаклунку в щоку і раптом видав гучний крик, коли вона вщипнула його за бік. — Ти дуже гарний в цьому одязі, старий! Зедд мимоволі посміхнувся.

— Мабуть! — І тут же спохмурнів:

— Ну, більш-менш. Подбай про Матір-сповідницю. Коли Річард дізнається, що я дозволив їй добиратися до Ейдіндріла самостійно, боюся, я вже щипком не відбудуся! — Він обняв Келен і подивився на гара. — Що ж, Гратч. Гадаю, нам пора в дорогу.

Келен вийшла разом з ним за поріг.

— Зедд, ти повинен напоумити Річарда. — Голос її став ледь чутний. — Він поступає нерозсудливо! Зедд довго дивився їй в обличчя і нарешті м'яко промовив:

— Історію рідко творять розсудливі люди.

35

Ні до чого не торкайтеся, — знову повторив Річард, кинувши сердитий погляд через плече. — Я не жартую!

Три Морд-Сіт промовчали, оглядаючи високу стелю і щільно пригнані один до одного гранітні блоки за піднятими гратами воріт замку Чарівника.

Річард глянув назад, на широку дорогу, по якій вони піднялися в гору, і на кам'яний міст довжиною у двісті п'ятдесят кроків, перекинутий через прямовисну прірву глибиною не менше тисячі футів. Точніше визначити було важко, тому що дно застилали клуби туману. Переходячи через міст, Річард подивився вниз, в похмуру безодню, і навіть у нього, звичного до висоти, закрутилася голова. Він не міг собі уявити, яким чином можна було звести міст через цю прірву.

Для тих, у кого немає крил, це був єдиний спосіб потрапити в замок.

Офіційний ескорт Магістра Рала чисельністю в п'ятсот чоловік залишився на тому боці мосту. Солдати були налаштовані йти з ним в замок, але, коли за поворотом перед ними постала похмура кам'яна громада, поглядає на них з незрозумілою загрозою і здавалася гігантською живою істотою, воїнів охопив трепет. Річард, сам відчувши слабкість в колінах, наказав солдатам чекати тут, і ніхто не зробив навіть спроби заперечити.

Річарду знадобилося зібрати всю свою волю в кулак, щоб зробити перший крок.

Тільки не дуже приємна думка про те, що супроводжуючі його воїни побачать свого Магістра Рала, свого чародія, таким, що спотикається від страху, змусила його впевнено піти вперед, хоча в душі йому відчайдушно хотілося повернути назад. Річард згадав слова Келен про те, що замок захищений чарами і там є такі місця, куди не змогла пройти навіть вона, тому що ці чари позбавляють людину мужності настільки, що вона просто не в змозі рушити далі. Вся справа тільки в цьому, умовляв себе Річард. Звичайні заклинання, призначені для того, щоб віднадити цікавих. Це всього лише ілюзія, ніякої реальної загрози немає.

— А тут тепло, — зауважила Раїна, здивовано озираючись по сторонах.

Річард раптом зрозумів, що вона права. Після того як вони минули грати, повітря з кожним кроком ставало тепліше і тепер стало таким, який буває в ясний весняний день. Однак похмуре сіре небо, в яке впиралися стіни замку, розташованого на схилі гори, і пронизливий вітер, що дув на дорозі до замку, не несли в собі ні натяку на весну.

Сніг на чоботях почав танути. Річард і його охоронці зняли хутряні накидки і склали їх в кутку під стіною. Річард перевірив, чи легко виймається з піхов меч, і насилу придушив у собі бажання загорнутися в плащ мрісвіза і стати невидимим. Останнім часом він робив це все частіше, знаходячи задоволення не тільки в можливості побути одному, яку забезпечувала невидимість, а й в дивному відчутті, яке охоплювало його при цьому. Воно чимось нагадувало ту чарівну впевненість, яку надавав Річарду висячий у нього на боці Меч Істини, його вірний союзник.

Вони вийшли на внутрішній двір. Оточуючі його стіни рясніли незліченними дверима. Річард пішов по викладеній камінням доріжці до найбільшої з них.

Бердіна раптово схопила його за руку, причому так сильно, що Річард скривився від болю.

— Бердіна, ти що? В чому справа?

Він вирвав руку, але вона вчепилася в нього знову.

— Подивіться, — сказала Морд-Сіт таким тоном, що у Річарда заворушися волосся на голові. — Що це?

Всі повернулись туди, куди показував її ейдж. Осколки скелі і камені колихалися, наче під ними пливла якась гігантська кам'яна риба. Коли хвиля наблизилася, Річард і всі інші не змовляючись подалися до центру кам'яної плити, на якій стояли. Грунт коливався і тремтів, як вода в озері.

Чим ближче підходив кам'яний вал, тим сильніше Бердіна стискала руку Річарда. Навіть Докас з Іганом не втрималися від вигуків, коли хвиля пройшла під плитою у них під ногами, закидавши її камінцями. Потім коливання поступово затихли, і настала тиша.

— Ну і що це було? — Видихнула Берліна. — І що було б з нами, піди ми по колу від одних дверей до інших, а не по єдиній дорозі сюди?

— Звідки мені знати! — Вона моргнула.

— Але ви ж чарівник! Ви повинні в цьому розбиратися!

Накажи їй Річард, Бердіна, не замислюючись, кинулася би сама хоч на Докаса з Іганом, але незрима магія — справа зовсім інша. Всі п'ятеро його охоронців не здригнулися б перед сталлю, але аніскільки не соромилися показати йому, що смертельно бояться магії.

— Слухайте, ви всі! — Сказав Річард. — Я ж попереджав вас, що я не дуже хороший чарівник. І я жодного разу тут не був. Я нічого не знаю про замок Чарівника. Боюся, я не зможу вас захистити. Так може бути, ви все-таки зробите те, про що я вас просив? Почекаєте мене разом з іншими на тій стороні моста? Будь ласка.

Доказів з Іган мовчки схрестили руки на грудях. — Ми підемо з вами! — Заявила Кара, — Саме так! — Додала Раїна.

— І ви не зможете нам перешкодити, — повідомила Бердіна, випустивши нарешті його руку.

— Але це може бути дуже небезпечно!

— Оберігати вас — наш обов'язок! — Сказала Бердіна.

Річард сердито глянула на неї:

— Яким чином? Видавлюючи кров з моїх пальців?

— Пробачте! — Бердіна почервоніла, як помідор.

— Повторюю, я нічого не знаю про тутешню магію. На знаю навіть, чим вона загрожує, не кажучи вже про те, як їй протистояти.

— Тому ми і повинні йти з вами, — пояснила Кара з перебільшеним терпінням. — Якщо ви не знаєте, як захищатися, то хто сказав, що вам не знадобляться ейдж або м'язи? — Вона вказала на охоронців. — А якщо ви звалитесь в яку-небудь дірку, хто допоможе вам вибратися? Знаєте, ви ж можете постраждати не тільки від магії.

— Ну добре. — Річард зітхнув. — Здається, я тебе зрозумів. — Він погрозив їй пальцем. — Але якщо тебе хапне за ногу якась кам'яна рибина, не скаржся мені!

Морд-Сіт захихикали. Навіть Докас з Іганом заусміхалися. Річард ще раз тяжко зітхнув.

— Добре. Значить, пішли.

Він повернувся до дванадцятифутових дверей, розташованих в ніші. Вони була оббиті важкими залізними пластинами, закріпленими цвяхами з палець завтовшки.

Над дверима були висічені слова на якійсь незнайомій їм мові. Ледве Річард потягнувся до ручки, як стулки почали повільно відчинятися всередину.

— А каже, що не знає, як користуватися своєю магією! — Насмішкувато кинула Бердіна.

Річард в останній раз обернувся до них, але зустрів повні рішучості погляди.

— Пам'ятайте — ні до чого не торкатися! — Всі закивали. Зітхнувши, Річард почухав шию і рішуче ступив в відкритий отвір.

— Мазь, яку я вам дала, не допомагає? — Поцікавилася Кара, коли вони увійшли в похмуре приміщення. Пахло вогкістю.

— Ні. У всякому разі, поки.

Їх голоси гучним відлунням відбивалися від стелі в тридцять футів висотою.

Річард збавив крок, оглядаючи порожній зал, а потім і зовсім зупинився.

— Знахарка, у якої я її купила, клялась, що мазь позбавить вас від родимки, — продовжувала Кара. — Там були звичайні компоненти: білий ревінь, лавровий сік, масло і яйце некруто, але, коли я сказала їй, що це дуже важливо, знахарка додала ще буквицю, вирізку свині, серце ластівки і, оскільки я — ваш охоронець, змусила мене дати кров з місячних. Вона перемішала все це розпеченим цвяхом. На всякий випадок я стояла поруч і дивилася.

— Шкода, що ти не сказала мені цього перед тим, як я нею намазався, буркнув Річард і попрямував далі.

— Що? — Він відмахнувся. — Я ще попередила її, що, якщо мазь не допоможе, я повернуся і вона пошкодує про свою невдачу. Знахарка присягнулася, що родимка зійде. Ви не забули натерти ліву п'яту, як я вам сказала?

— Ні, я лише змастив родимку — і дуже про це шкодую.

Кара сплеснула руками.

— Ну, тоді нічого дивного! Я ж вам казала, що потрібно неодмінно натерти ліву п'яту. Для зв'язку з землею, так знахарка сказала.

Річард слухав Бердіну впіввуха, розуміючи, що їй страшно і вона базікає, щоб заспокоїти себе звучанням власного голосу.

Праворуч над ними крізь ряд крихітних віконець пробивалося світло. Різьблені дерев'яні стільці стояли по обидва боки арочного проходу в дальньому кінці залу.

Під вікнами висів гобелен, малюнок на якому було важко розгледіти в сутінковому освітленні. На протилежній стіні виднілися прості залізні канделябри. У центрі кімнати в яскравому колі світла стояв масивний стіл.

На столі Річард побачив книги. У ньому заворушилася надія. Саме через книги він сюди і прийшов. До повернення Келен з Зеддом можуть пройти тижні, і Річард боявся, що йому доведеться захищати замок одному.

Він сподівався відшукати тут книги, де зміг би прочитати про те, як користуватися магією, або дізнатися хоч щось корисне. Оскільки д'харіанські війська володіли Ейдіндрілом, то напад Ордена на замок Чарівника представляв зараз основну загрозу. І про мрісвізів Річард теж не забував.

Книги, що лежали на столі, були приблизно однієї товщини. Назви на незнайомих мовами нічого не говорили йому, але, коли він почав перебирати книги, його відвідала згадка.

— Схоже, що це одна і та ж книга, тільки на різних мовах, пробурмотів він собі під ніс.

Раптово він Упізнав два слова в назві однієї з книг. «Фуер» і «ост».

Значить, книга написана на древнед'харіанській муві.

Річард згадав, що одному з пророцтв, які Уоррен показував йому в Палаці пророків, він називався «Фуер Грісса ост драука — Несучий смерть.

Перше слово заголовка було артиклем, а третє — словом, що означає приналежність. — «Фуер Ульбрекен ост Бреннике Дізер» — Річард засмучено зітхнув. — Хотів би я знати, що це значить!

— «Пригоди Бонні Дея», я вважаю. Обернувшись, Річард побачив, що Бердіна заглядає йому через плече. Вона відразу ж відійшла, немов злякавшись своєї нескромності.

— Що ти сказала? — Прошепотів він. Берліна показала на що лежить на столі книгу:

— «Фуер Ульбрекен ост Бреннике Дізер». Ви сказали, що хочете знати, що це означає. Я думаю, «Пригоди Бонні Дея». Це древній діалект.

Книжка «Пригоди Бонні Дея» з дитинства була найулюбленішою книгою Річарда.

Він перечитував її стільки разів, що мало не вивчив напам'ять.

Тільки у Палаці пророків він дізнався, що її написав пророк Натан Рал, предок Річарда. За його словами, вона призначалася для хлопчиків, які мають дар.

Правда, Натан додав ще, що з усіма іншими хлопчиками, крім Річарда, які її читали, сталися нещасні випадки зі смертельним результатом.

Коли Річард народився, аббатиса Аннеліна з Натаном приїхали в Новий світ і викрали із замку Чарівника Книгу Зниклих Тіней, щоб вона не потрапила в руки Даркену Ралу. Вони віддали її Джорджу Сайферу, вітчиму Річарда, взявши з нього обіцянку змусити Річарда вивчити книгу напам'ять слово в слово, а потім знищити. Книга Зниклих Тіней була потрібна, щоб відкрити шкатулки Одена.

Річард досі пам'ятав книгу напам'ять. Кожне слово.

Крім того, Натан залишив Джорджу примірник «Пригод Бонні Дея».

Мабуть, і ці екземпляри на інших мовах привіз в замок він же, коли побував тут відразу після народження Річарда.

— Звідки ти знаєш? — Запитав Річард. Бердіна сковтнула.

— Це древнєд'харіанський, тільки один з найдавніших діалектів.

За жаху в її очах Річард зрозумів, що у нього, мабуть, зараз страшенно здивований вираз обличчя. Він постарався узяти себе в руки.

— Ти хочеш сказати, що знаєш древнєд'харіанську мову?

Вона кивнула.

— Частково через це Даркен Рал зробив мене Морд-Сіт. — Її обличчя скам'яніло. — Тепер дуже мало людей знають древнед'харіанську мову. Мій батько знав цю мову і навчив мене. Даркен Рал користувався древнєд'харіанською мовою в своїх магічних обрядах і не хотів, щоб хтось його підслуховував.

Річарду не потрібно було питати, що сталося з її батьком.

— Пробач, Бердіна.

Він знав, що ті, кого змушували стати Морд-Сіт, повинні були катувати своїх батьків до смерті. Це було третім ступенем в їх навчанні. Останнім випробуванням. Бердіна нічим не видала своїх почуттів, сховавши їх під маскою незворушності, яку її так добре навчили носити.

— Даркен Рал знав, що батько навчив мене древнєд'харіанській мові, але в якості Морд-Сіт я не представляла для нього жодної загрози. Він навіть радився зі мною іноді про сенс тих чи інших слів. Древнєд'харіанський складний для перекладу. Багато слів, особливо в найдавніших діалектах, мають подвійне, а то й потрійне значення, зрозуміле лише з контексту. Я, звичайно, не дока, але дещо розумію. Даркен Рал прекрасно знав древнед'харіанскій.

— Ти знаєш, що означає «Фуер Грісса ост драука»?

— Дуже древній діалект. — Вона трохи подумала. — Напевно, дослівний переклад буде «Несучий смерть». А де ви це почули?

Зараз Річарду не хотілося думати про інші значеннях цих слів.

— Прочитав в стародавньому пророцтві. Так там називають мене.

Бердіна заклала руки за спину.

— І даремно, Магістр Рал. Хіба що мова йде про ваше уміння поводитися так з ворогами, але не з друзями.

Річард посміхнувся:

— Спасибі, Бердіна!

До неї теж повернулася усмішка, освітивши її обличчя немов сонячний промінчик.

— Пішли подивимося, що тут ще можна знайти, — кинув Річард, прямуючи до арочному отвору в дальньому кінці зали.

Ступивши в нього, Річард відчув по всьому тілу поколювання, ніби в нього вп'ялися сотні голок. Але як тільки він зробив ще крок, все пройшло. Почувши голос Раїни, він обернувся.

Його п'ятеро охоронців скупчилися біля проходу, упираючись руками в порожнечу, наче отвір був перегороджений міцним склом. Докас з розмаху тріснув кулаком по невидимій перешкоді, але без всякого результату.

— Магістр Рал! — Крикнула Кара. — А нам як пройти?

Річард повернувся.

— Не впевнений, що вийде, але можна спробувати. Я володію магією, що дозволяє проходити крізь щити. Дай-но мені руку, Бердіна. Подивимося, може, щось і вийде.

Він просунув руку крізь незримий бар'єр, і вона не вагаючись схопила його за зап'ястя. Річард повільно потягнув руку Бердіни на себе і протягнув крізь бар'єр.

— Уй, як холодно! — Завила вона.

— Ну як ти? Тягнути далі? Бердіна кивнула, і Річард втягнув її до себе.

Опинившись по іншу сторону бар'єру, Бердіна скривилася, ніби по ній повзали мурашки. Кара простягла руку:

— Тепер я. — Річард потягнувся було до неї, але передумав.

— Ні. Ви залишитеся тут і будете чекати нашого повернення.

— Що?! — Зойкнула Кара. — Ви повинні взяти нас собою!

— Тут на кожному кроці небезпеки, які мені не відомі. Я не в змозі встежити відразу за всіма вами, а щоб захистити мене в разі необхідності, достатньо і однієї Бердіни. Якщо що-небудь з нами станеться, ви знаєте, як звідси вибратися.

— Але ви повинні взяти нас з собою! — Благально вигукнула Кара. — Ми не можемо залишити вас без захисту! — Вона повернулася до солдата:

— Докас, ну скажи йому!

— Вона права, Магістр Рал. Ми зобов'язані бути з вами.

Річард похитав головою.

— Досить Бердіни. Якщо зі мною щось трапиться, ви не зможете пройти назад через бар'єр. Ти залишаєшся головною, Кара. Якщо щось трапиться, приведіть підмогу, якщо вдасться. А якщо ні, подбайте про все, поки не приїдуть Келен і Зедд, мій дідусь.

— Не робіть цього! — Такого відчаю в голосі Кари Річард ще жодного разу не чув. — Магістр Рал, ми просто не можемо вас втратити!

— Кара, все буде добре! Ми повернемося, обіцяю. А чарівники завжди тримають слово.

— Але чому вона? — Сердито прошипіла Кара. Бердіна перекинула через плече волосся і обдарувала Кару самовдоволеною усмішкою.

— Тому що я подобаюся Магістрові Ралу більше за інших!

— Кара, — сказав Річард, метнувши сердитий погляд на Бердіну, — я залишаю тебе тут, бо розраховую на твою допомогу, якщо щось трапиться.

Кара трохи помовчала, обмірковуючи його слова, і посміхнулася:

— Гаразд. Тільки надалі постарайтеся обходитися без таких фокусів!

— Як скажеш, — підморгнув Річард і подивився в напівтемряву коридору. Пішли, Бердіна. Швиденько глянемо, що тут ще є, і поспішимо забратися з цього місця.

36

Незліченні ходи розбігалися в усіх напрямках. Річард намагався дотримуватися того коридору, який вважав головним, щоб потім відшукати дорогу назад. Він заглядав у всі кімнати, що траплялися їм на шляху, в надії виявити книги або ще що-небудь цінне. Але майже скрізь було порожньо.

У деяких кімнатах стояли столи зі стільцями, шафи та інша прості меблі, але нічого особливо цікавого не було.

Коли Річард сунувся в чергову кімнату, Берліна заглянула йому через плече.

— Ви знаєте, куди ми йдемо?

— Не зовсім. — Він подивився в бічний коридор. Лабіринт, а не замок! — Але, думаю, нам пора відшукати сходи. Почати знизу і рухатися вгору.

Бердіна ткнула кудись через плече.

— Я бачила сходи в одному з коридорів, тут неподалік.

Вона виявилася права. Річард сходи не помітив, тому що це була просто дірка в стіні з закрученими спіраллю кам'яними сходами, що вели вниз, у пітьму, а він шукав сходову клітку. Річард дорікнув собі, що не здогадався взяти з собою лампу або свічку. В кишені у нього були кремінь і кресало, і він розраховував знайти де-небудь солому або ганчір'я, щоб запалити одну зі свічок в канделябрах, але поки йому не попалося нічого підходящого.

Спускаючись по темних сходах, Річард почув ідучий знизу гул.

Кам'яні стіни почали поступово світитися синьо-зеленим світлом, ніби хтось повільно розкручував гніт лампи. На той час, коли Річард дійшов до останньої сходинки, він уже міг в цьому похмурому освітленні добре розрізняти навколишнє.

Опинившись внизу, вони з Бердіною зверрнули за кут, і Річард побачив джерело світла. У металевій чаші спочивала куля розміром з його долоню, зроблена, здавалося, зі скла. Вона ж і світилася.

Бердіна подивилася на Річарда. В такому освітленні її обличчя здавалося чужим.

— Чому куля світиться?

— Ну, оскільки вогню я не бачу, смію припустити, що це якесь чаклунство.

Річард обережно потягся до кулі. Та стала яскравішою. Річард торкнувся кулі пальцем, і похмурий синьо-зелений колір змінився жовтим.

Підбадьорений результатом першого досвіду, Річард обережно вийняв кулю з чаші.

Вона була важчою, ніж здавалася на вигляд, і виглядала досить міцною. В руках у Річарда куля засяяла теплим світлом, і тепер Шукач розгледів в приміщенні інші чаші з такими ж сферами. Найближча до них мерехтіла синьо-зеленим світлом.

Він підійшов до неї. Сфера стала жовтою, а коли Річард зробив пару кроків назад, знову потьмяніла.

Посередині залу проходив широкий коридор. По обидві сторони його бігла стрічка з рожевого каменю і виднілося безліч дверей.

За великими подвійними дверима Річард виявив бібліотеку. У ній була дерев'яна навощена підлога, стіни обшиті панелями, а стеля побілена. Кімната виглядала дуже затишною і немов би запрошувала увійти.

Засклені вікна на дальній стіні виходили на Ейдіндріл.

Річард пройшов до наступного залу і виявив, що там теж бібліотека. Судячи з усього, цей коридор йшов паралельно фасаду замку і був відведений під читальні зали — Річард нарахував їх не менше двох дюжин.

Він і уявити собі не міг такої кількості книг. Навіть сховище Палацу пророків здавалося убогим в порівнянні з тим, що він побачив тут. Та тут потрібні роки, щоб прочитати хоча б назви! Його охопила розгубленість. З чого ж починати?

— Мабуть, ви це шукали? — Запитала Бердіна.

— Ні, не це, — нахмурився Річард. — Не знаю чому, але не це. Тут все дуже буденно.

Вони пішли далі по коридорах, спускаючись вниз, коли їм траплялися сходи. Бердіна крокувала поруч з Річардом, ні на мить не втрачаючи пильності. Ейдж бовтався у неї на зап'ясті. Біля підніжжя чергових сходів виявився обрамлений золотом дверний отвір, за яким виднілася кімната. Вона не була викладена з каменю, як інші, а вирубана в чорній скелі. Можливо, колись це був підвал, який потім розширили. Товсті колони теж, судячи з усього, були вирубані в моноліті, а низька стеля був нерівною і грубою.

У золотому отворі Річарду попався четвертий за час їхньої подорожі по замку щит, але він відрізнявся від перших трьох. Коли Річард сунув туди руку, повітря засвітився червоним, і він відчув не поколювання, а жар. Дуже неприємний щит. Річард злякався, що спалить волосся на руці, але все обійшлося.

— Цей — інший, — повернувся Річард до Бердіни. — Якщо не зможеш терпіти, відразу скажи, і я зупинюся. — Він обняв Морд-Сіт, щоб краще захистити її від жару. — І не бійся. Я зупинюся відразу, як тільки ти скажеш.

Бердіна кивнула, і вони пірнули в отвір. Коли червоне світло торкнулося шкіри на її руці, вона скривилася.

— Все в порядку. Ідіть далі. — На іншій стороні щита Річард відпустив Бердіну і за допомогою кулі, яку прихопив із собою, освітив приміщення. Уздовж стін він побачив вирубані по всій кімнаті маленькі ніші. Їх було штук шістдесят — сімдесят, і в кожній можна було розрізнити обриси якихось предметів різних розмірів і форм.

Річард відчув, що у нього волосся стає дибки. Він не знав, що це за предмети, але інстинкт підказував йому, що в них таїться величезна небезпека.

— Встань ближче до мене, — звелів він Бердіні. — Нам потрібно триматися подалі від стін. — Він вказав підборіддям. — Он туди. У той прохід.

— Звідки ви знаєте?

— Подивися на підлогу. — У грубому камені була протоптана доріжка, що проходить по центру кімнати. — Постарайся з неї не сходити.

У блакитних очах Бердіни промайнула тривога.

— Тільки обережніше! Якщо з вами щось трапиться, мені ні за що не вибратися звідси! Я навіть не зможу покликати на допомогу.

Річард посміхнувся, і вони рушили вперед в мертвій тиші печери.

— Що ж, така ціна за право бути моєю фавориткою.

Спроба Річарда пожартувати не зменшила її тривоги.

— Магістр Рал, ви дійсно вважаєте, що я повірю, ніби я — ваша фаворитка?

Річард перевірив, чи не зійшли вони з доріжки. — Бердіна, я так сказав, тому що ти сама постійно про це говориш.

Деякий час вона йшла мовчки, а потім раптом сказала:

— Магістр Рал, можна я поставлю одне питання? Серйозне питання. Особисте питання.

— Звичайно.

Перекинувши волосся через плече, Бердіна намотала пасмо на палець.

— Магістр Рал, коли ви оженитесь на вашій королеві, у вас адже як і раніше будуть інші жінки, так?

Річард насупився:

— У мене і зараз немає інших жінок. Я люблю Келен. І вірний їй.

— Але ви ж Магістр Рал! У вас може бути стільки жінок, скільки ви захочете! Так завжди потупав Магістр Рал. Вам варто лише клацнути пальцями.

В одному Річард готовий був заприсягтися: вона явно не намагалася зробити йому пропозицію.

— Ти згадала про те, як я поклав руку тобі на груди? — . Не дивлячись на нього, вона кивнула. — Берліна, я це зробив, щоб допомогти тобі, а не тому, що… Ну, ні з якої іншої причини. Я сподіваюся, що ти це розумієш.

Вона швидко торкнулася його руки.

— Я розумію. Я інше маю на увазі. Ви ніколи не доторкалися до мене інакше. Я хочу сказати, ви жодного разу не вимагали від мене близькості. — Вона пожувала губу. — І від того, як ви поклали руку мені на груди, мені стало соромно.

— Чому?

— Тому що ви ризикували життям заради мене. Ви — мій Магістр Рал, а я не була чесна по відношенню до вас.

Річард жестом вказав шлях навколо колони, яку навряд чи змогли б охопити двадцять чоловік.

— Ти мене зовсім заплутала, Бердіна.

— Ну, я весь час кажу, що подобаюся вам більше за інших, щоб ви не подумали, ніби не подобаєтеся мені.

— Ти намагаєшся сказати, що я тобі все ж не подобаюся?

Вона знову повисла у нього на руці.

— Та ні ж! Я вас люблю.

— Бердіна, я ж сказав, що в мене є…

— Та не так! Я люблю вас, як свого Магістра Рала. Ви дали мені свободу.

Ви побачили в мені не просто Морд-Сіт і повірили мені. Ви врятували мені життя і повернули душу. Я люблю вас за те, що ви такий Магістр Рал.

Збитий з пантелику, Річард похитав головою:

— Нічого не зрозумів! Яке це має відношення до твоїх заяв, ніби ти моя фаворитка?

— Я так говорю, щоб ви не подумали, що я відмовлюся з вами лягти добровільно, якщо ви скажете. Я боялася — якщо ви дізнаєтесь, що я цього не хочу, то змусите мене спеціально.

Річард підняв кулю вище, щоб розгледіти виходячий з печери коридор. На вигляд в ньому не було нічого загрозливого.

— Викинь це з голови. — Він кивком велів їй іти вперед. — Я ж сказав, що не стану цього робити.

— Я знаю. Але після того випадку… — Бердіна торкнулася лівої грудини, — я вам повірила. А раніше не вірила. Я починаю розуміти, що ви дійсно багато в чому відрізняєтеся.

— Відрізняються від кого?

— Від Даркена Рала.

— Що ж, в цьому ти права. — Він уважно подивився на неї. — Чи не намагаєшся ти сказати мені, що закохалася в когось і говорила все це, щоб я не подумав, ніби ти намагаєшся уникнути моєї уваги, і щоб через те не спокусився змусити тебе?

Прикривши очі, Бердіна потеребила волосся.

— Так.

— Правда? Так це ж чудово, Бердіна! З коридору вони вийшли у велику кімнату, обвішану шкурами. Річард придивився і впізнав шкури гарів.

— І в кого ж? — Він раптом зніяковів і махнув рукою. — Якщо не хочеш, можеш не відповідати. Ти не зобов'язана. Це стосується тільки тебе.

Бердіна нервово сковтнула.

— Через те, що ви зробили для нас… для мене… Я хочу покаятися.

— Зізнатися. — Поправив Річард. — І в кого ж ти закохана?

— В Раїну.

Річард закрив рот і подивився під ноги.

— Зелені клітини — тільки лівою ногою, білі — тільки правою, поки не пройдемо. Не пропусти жодної, ні зеленою, ні білою. Перш ніж зійти з останньої, торкнися п'єдесталу.

Бердіна послідувала за ним, обережно ступаючи по зелених і білих клітинах, поки не добралася до того місця, де починалася проста кам'яна підлога. Торкнувшись п'єдесталу, вона зробила крок у високий вузький коридор, викладений блискучим срібним каменем, схожим на застібки величезного намиста.

— Звідки ви це знаєте? Щодо білих і зелених клітин?

— Що? — Нахмурився Річард. — А! Поняття не маю. Мабуть, якийсь щит або щось в цьому роді. — Він знову подивився на неї. Бердіна не відривала погляду від підлоги. — Бердіна, я теж люблю Раїну. І Кару, і тебе, і Докаса з Іганом. Ми ніби як одна сім'я. Ти це маєш на увазі? — Вона похитала головою, не піднімаючи очей. — Але… Адже Раїна — жінка!

Бердіна обдарувала його крижаним поглядом.

— Послухай, — після тривалого мовчання почав Річард, — тобі краще не говорити цього Раїні, а то…

— Раїна теж мене любить.

Річард на мить втратив дар мови.

— Але як… ти не можеш… Я не розумію… Бердіна, навіщо ти мені все це сказала?

— Тому що ви завжди були з нами чесні. Спочатку, коли ви нам твердили про чесність, ми думали, що це тільки слова. Ну, не всі. Кара, наприклад, завжди вірила вам. А я — ні. — Бердіна знову напустила на себе гордовиту стриманість Морд-Сіт. — Даркен Рал, дізнавшись про це, наказав мені лягти до нього в ліжко. Він сміявся з мене. Він… Йому подобалося спати зі мною, тому що він знав. Він принижував мене таким чином. Я думала, що якщо ви дізнаєтесь, то зробите те ж саме, тому приховувала це й робила вигляд, що сама закохана в вас. Річард похитав головою:

— Бердіна, я б ніколи так не поступив.

— Тепер я знаю. Тому й зізналася. Ви завжди були чесні з нами, а я з вами — ні.

— Що ж, я радий, що тобі стало легше, — знизав плечима Річард і, спрямувавши її в коридор, розписаний фресками, запитав:

— Це Даркен Рал зробив тебе такою? Через нього ти ненавидиш чоловіків?

Бердіна насупилася:

— Я їх зовсім не ненавиджу. Просто… Ну, я не знаю. Мене з дитинства більше приваблювали дівчинки. Хлопчики з цієї точки зору мене ніколи не цікавили.

— Вона провела рукою по волоссю. — Тепер ви мене зненавидите?

— Ні, що ти! Чому я повинен ненавидіти тебе? Просто це якось… неправильно. — Бердіна задумливо посміхнулась.

— Коли Раїна посміхається мені і від її посмішки день стає прекрасним, це здається правильним. Коли вона торкається мого обличчя і серце моє тремтить, це теж здається правильним. І я знаю, що з нею моєму серцю нічого не загрожує. — Усмішка зів'яла. — Тепер ви вважаєте мене гідною презирства. Річарду раптом стало соромно.

— Так і в мене з Келен. Мій дід казав, що я повинен викинути її з голови, — але це неможливо.

— А чому він так казав?

Річард не міг сказати їй, що Келен — Мати-сповідниця і що Зедд знав, чим це може загрожувати його онукові. Вважалося, що ніхто не може любити сповідницю. Річард подумав, що тепер він не до кінця чесний з Бердіною, але знизав плечима.

— Він вважав, що вона не для мене. — В кінці коридору Річард протягнув Бердіну крізь черговий щит. У кімнаті трикутної форми стояла лава. Річард посадив на неї Бердіну, сів сам і пристроїв кулю, що світилася, у себе на колінах.

— Мені здається, я розумію тебе, Бердіна. Я пам'ятаю, що відчував сам, коли дід сказав, що я повинен забути Келен. Ніхто не має права управляти почуттями інших. Або ти щось відчуваєш, або ні. Хоча я цього не розумію, всі ви мої друзі. А бути друзями не означає бути схожими один на одного.

— Магістр Рал, я знала, що ви не зможете цього прийняти, але сказати вам була зобов'язана. Завтра я повернуся в Д'Хару. Вам немає необхідності терпіти охоронця, чию поведінку ви не схвалюєте.

Річард ненадовго задумався.

— Ти любиш варені боби?

Бердіна насупилася.

— Так.

— Ну а я їх терпіти не можу. Чи подобаюся я тобі менше від цього? Або через те, що я їх не люблю, ти відмовишся мене захищати?

Бердіна скривилася.

— Магістр Рал, але ж мова не про варені боби! Як ви можете довіряти тому, кого не схвалюєте?

— При чому тут схвалення або несхвалення, Бердіна? Просто мені це здається дивним. Хоча й не мало б. Слухай, в молодості в мене був друг, теж лісовий провідник. Його звали Жиль. Ми багато часу проводили разом, і у нас з ним було багато спільного. Потім Жиль закохався в Люсі Флекнер. Я її терпіти не міг і не розумів, що він у ній знайшов. Вона мені не подобалася, і я вважав, що він повинен до неї ставитися так само, як я. І втратив друга, тому що він не міг бути таким, яким я хотів його бачити. Я втратив його не через Люсі, а через себе самого.

Втратив все хороше, що у нас з ним було, бо не хотів приймати його таким, яким він є. Я завжди шкодував про цю втрату, але висновки зробив.

Подорослішавши, я зрозумів, що бути чиїмось другом означає приймати людину такою, якою вона є, з усіма її перевагами та недоліками. Зовсім не обов'язково розуміти всі його вчинки, чинити так само, як він, і намагатися прожити за нього життя. Якщо друг тобі дійсно дорогий, ти не станеш пробувати його змінити. Тому що ти його любиш за те, що він саме такий. Я люблю тебе, Бердіна, і тільки це має значення.

— Правда?

— Правда.

Вона міцно його обняла.

— Спасибі, Магістр Рал! Після того, як ви врятували мене, я весь час боялася, що ви будете про це шкодувати. А тепер я рада, що все вам розповіла.

І Раїна буде щаслива дізнатися, що ви не вчините з нами так, як робив Даркен Рал.

Коли вони встали з лави, частина кам'яної стіни відповзла вбік.

Взявши Берліну за руку, Річард ступив з нею в утворений прохід і повів вниз по сходах.

— Раз ми з вами друзі, значить, я можу говорити вам про те, що мені не подобається у ваших вчинках, так? — Річард кивнув. — Ну, тоді мені не подобається, як ви вчинили з Карою. Вона сердиться на вас через це.

Сходи привели їх у дивну кімнату, стіни якої поглинали світло, а підлога утворювала в центрі величезний бугор.

— Кара? Сердиться на мене? Що я їй зробив?

— Ви нагрубили їй через мене. — Побачивши подив Річарда, Бердіна пояснила:

— Коли на мені було закляття і я пригрозила вам ейджем, ви розсердилися на нас на всіх. Ви обійшлися з іншими так, ніби вони вели себе так само, як я.

— Я не розумів, що відбувається. І через твій вчинок я почав побоюватися всіх Морд-Сіт. Карі слід було би це давно зрозуміти.

— Та вона розуміє! Але коли все з'ясувалося і ви повернули мені душу, ви так і не сказали Карі з Раїною, що були не праві, коли вважали, що вони теж вам можуть погрожувати. — Річард почервонів.

— Ти права! І мені соромно. А чому вона мені нічого не сказала?

— Ви ж Магістр Рал! — Підняла брову Бердіна. — Якщо ви вирішите відлупцювати її, тому що вам не сподобалося, як вона з вами привіталася, вона і то нічого не скаже.

— Тоді чому говориш ти?

Берліна йшла за ним по п'ятах за викладеному кругляками коридору двох футів шириною, стіни якого були повністю покриті золотом.

— Тому що ви — друг.

Річард обернувся, щоб посміхнутися їй, і раптом побачив, що вона збирається торкнутися золотої стіни. Він різко схопив її за руку.

— Тільки зроби це — і ти труп! — Берліна насупилася:

— Чому ви говорили, що нічого не знаєте про це місце, а тепер прогулюється по ньому так спокійно, ніби прожили тут все життя?

Річард розгублено моргнув, і тут його осінило.

— Це завдяки тобі!

— Мені?!

— Ну так, — кивнув Річард. — Я так уважно тебе слухаю, що дію інстинктивно, і завдяки цьому мене веде мій дар. Я тільки зараз це зрозумів. Тепер я знаю всі пастки і дорогу назад. — Він вдячно стиснув їй плече.

— Спасибі тобі, Бердіна.

— А для чого ж ще існують друзі? — Посміхнулася вона.

— А зараз ми, до речі, в самому паршивому місці. Нам сюди.

Золотий коридор вивів їх у круглу вежу не менше сотні футів в поперечнику. По стіні спіраллю піднімалися щаблі. Через нерівні інтервали вони переривалися маленькими майданчиками з дверима. Далеко вгорі темряву пронизували різкі промені. Більшість віконець були зовсім крихітними, і лише одне — велике. Річард не міг з точністю визначити висоту вежі, але явно не менше пари сотень футів. Скільки було до низу, теж визначити було неможливо.

Круглий колодязь вежі йшов в чорнильну темряву.

— Мені це не подобається, — заявила Бердіна, зазирнувши через огорожу. — По-моєму, гірше цього ще не бувало.

Річарду здалося, що внизу почався якийсь рух.

— Тримайся ближче і будь напоготові. — Він пильно дивився туди, де йому привиділося рух, намагаючись щось розгледіти. — Якщо щось станеться, постарайся звідси вибратися.

Бердіна несхвально глянула вниз.

— Магістр Рал, ми йшли сюди кілька годин і минули більше щитів, ніж я можу згадати. Якщо з вами щось трапиться, мені теж кінець.

Річард зважив свої шанси. Може бути, все-таки буде краще, якщо він загорнеться в плащ мрісвіза.

— Жди тут! Я піду гляну.

Схопивши Річарда за комір сорочки, Берліна різко повернула його обличчям до себе. Її блакитні очі метали блискавки.

— Ні, один ви не підете!

— Бердіна…

— Я — ваш охоронець! І не відпущу вас одного! Ясно?

В її очах Річард побачив таку рішучість, що прикусив язика.

— Ну добре, — зітхнув він. — Тільки тримайся поруч і роби все, що скажу.

Бердіна виразно підняла підборіддя.

— Я завжди роблю все, що ви говорите!

37

Похитуючись в сідлі, Броган ліниво розглядав їдучих трохи попереду п'ятьох посланців Творця. Дивно, що зараз їх можна бачити. Несподівано з'явившись чотири дні тому, вони весь час перебували поблизу, але майже завжди були невидимими. Він не переставав захоплюватися їх здатністю зникати у нього на очах. Воістину могутність Творця безмежна!

Проте обрані Ним посланці дещо бентежили Тобіаса. У сні Творець велів йому не оскаржувати Його плани і милостиво погодився прийняти вибачення Брогана за зайву цікавість. Всі праведники боялися Творця, а Тобіас Броган, безумовно, був праведником. І все ж лускаті створіння здавалися праведному Тобіасу не найбільш підходящим засобом передачі волі Його.

Раптово Броган зрозумів. — Ну звичайно! Творець не бажає демонструвати безбожникам Своїх намірів, дозволивши їм побачити Його представників у справжньому вигляді. Нечестивці чекають, що Творець з'явиться їм у всій своїй красі і сяйві, і не злякаються, побачивши Його посланців в їх нинішньому вигляді.

Тобіас полегшено зітхнув, дивлячись на перешіптування чаклунки з мрісвізами. Вона назвалася сестрою Світла, але від цього не перестала бути чаклункою, відьмою. Відьмою. Він ще міг зрозуміти, чому Творець використовує мрісвізів, але навіщо Він дав таку владу відьмі, Броган осягнути був не в змозі.

Тобіас пошкодував, що не чує, про що вони говорять. Після того, як учора відьма приєдналася до їхньої компанії, вона весь час спілкувалася тільки з п'ятьма лускатими тварюками і лише кількома словами перекинулася з генералом Захисників пастви. Вона і мрісвізи трималися осторонь, ніби вони лише випадково їдуть в тому ж напрямку, що і Тобіас зі своєю тисячею вершників.

Броган бачив, як жменька мрісвізів перерізала сотні д'харіанскіх солдат, і тому почував себе дещо невпевнено під захистом всього лише двох рот.

Основна частина його військ — більше сотні тисяч мечів — залишилася чекати у тижні шляху від Ейдіндріла. З'явившись Тобіасу уві сні, Творець велів йому залишити їх там, щоб вони могли взяти участь у штурмі Ейдіндріла.

— Лунетта, — тихо покликав Броган. Вона під'їхала ближче і так само тихо відповіла:

— Так, пане генерал?

— Лунетта, ти бачила, як сестра Світла користується своєю силою?

— Так, пане генерал. Коли вона прибрала заметіль з нашого шляху.

— Ти можеш на підставі цього оцінити її можливості? — Лунетта кивнула.

— Вона так само сильна, як і ти?

— Ні, Тобіас.

— Приємно це почути, — посміхнувся Броган і озирнувся, бажаючи переконатися, що нікого поблизу немає, а мрісвізи і сестра Світла, як і раніше, видимі. — Мене долає подив з приводу деяких речей, які мені повідав Творець за останні ночі.

— Ти хочеш розповісти Лунетті?

— Так, але не зараз. Поговоримо про це пізніше. Вона ліниво розгладила свої «красотулечкі».

— Може, коли ми залишимося наодинці? Скоро час зупинитися.

Тобіас не упустив ні багатообіцяючої посмішки, ні натяку, прихованого в цих словах.

— Сьогодні ми не скоро зупинимося. — Він глибоко вдихнув морозне повітря. Вона так близько, що я майже чую її.

Спускаючись, Річард рахував майданчики, щоб не заблукати на зворотньому шляху.

По дорозі він запам'ятовував прикметні знаки, але всередині башти все здавалося однаковим. Пахло гниллю, як на болоті. Напевно, через те, що вода, яка проникає у вікна, накопичувалася на дні.

На наступному майданчику Річард побачив якусь тінь і в світлі сяючої сфери розрізнив щось на самому краю. Обриси були дуже нечіткими, але все ж він упізнав загорнутого у плащ мрісвіза.

— Ласкаво прос-симо, гладкошкір-рий брат, — прошипів мрісвіз. Бердіна здригнулася.

— Що це? — Запитала вона гучним шепотом і спробувала затулити собою Річарда — ейдж був вже у неї в руці, — але він утримав її і пройшов вперед, не сповільнюючи кроку.

— Всього лише мрісвіз.

— Мрісвіз?! — Хрипко прошепотіла вона. — Де?!

— Та тут, на майданчику, біля перил. Не бійся, він тебе не зачепить.

Бердіна опустила ейдж і вчепилася в плащ Річарда. Вони ступили на майданчик.

— Ти при-йшов розбудити с-Сильфіда? — Запитав мрісвіз.

— Сильфіда? — Здивовано спохмурнів Річард.

Розкривши плащ, мрісвіз вказав кинджалом кудись вниз. Раптово він став повністю видимим. Темна луската тварюка в плащі.

— С-Сильфіда там, внизу, гладкокож-жий брат. — Зміїні оченята дивилися на Річарда. — Нарешті до неї мож-жна добратися. Скоро прийде пора йабрі заспівати.

— Йабрі?

Мрісвіз злегка хитнув своїм кинджалом. Вузькі губи розсунулися в подобі посмішки.

— Йабрі. Коли йабрі співає, настає час королеви.

— Королеви?

— Ти потр-рібен королеві, гладкошкір-рий брат.

Ти послан-ний їй допомогти.

Річард відчув як тремтить, притиснувшись до нього, Берліна. Він вирішив, що пора рухатися, поки вона не померла від страху.

Вони спустилися ще на два майданчики. Бердіна як і раніше чіплялася за Річарда.

— Він зник, — шепнула вона йому на вухо. Оглянувшись, Річард побачив, що мрісвіза немає. Заштовхавши Річарда в дверний отвір, Бердіна притиснула його до дверей.

Її блакитні очі збуджено блищали.

— Магістр Рал, це був мрісвіз! Річард кивнув, не розуміючи, що її так схвилювало.

— Магістр Рал, мрісвізи вбивають людей! Ви їх завжди винищували.

— Він не збирався на нас нападати, — махнув Річард в сторону верхнього майданчика. — Я ж тобі сказав. Так що нема чого було його вбивати.

Бердіна спантеличено насупилася.

— Магістр Рал, з вами все в порядку?

— Звичайно. Гаразд, пішли. Схоже, мрісвіз підказав нам, що саме ми шукаємо. Але Бердіна не пустила його.

— А чому він називає вас «гладкошкірим братом»?

— Не знаю. Напевно, тому що він покритий лускою, а я ні. Напевно, він так мене назвав, щоб дати зрозуміти, що не збирається нападати. Він явно хотів допомогти.

— Допомогти… — Недовірливо повторила вона.

— Він же не спробував нам перешкодити, вірно?

Бердіна нарешті відпустила його і пішла слідом за ним, з сумнівом похитавши головою.

По самому низу вежі вздовж стіни йшла доріжка з залізними поручнями, а в центрі мерехтіла темна поверхня води. На камені біля доріжки лежали саламандри. Над водою мерехтіли комахи, на поверхні зрідка булькали повітряні бульбашки і лопалися, залишаючи після себе маленькі кола.

Пройшовши половину доріжки, Річард зрозумів, що знайшов щось не настільки буденне, як читальні зали або навіть дивовижні кімнати і коридори.

Широка платформа там, де колись стояли двері, була буквально усипана уламками каменю, щебенем і пилом. Уламки дверей плавали у воді. Місцями камінь оплавився, немов віск. На всі боки від пролому бігли звивисті тріщини.

Складалося враження, що сюди вдарила блискавка і пропалила дірку.

— Це трапилося недавно, — зауважив Річард, провівши пальцем по темному каменю.

— Звідки ви знаєте? — Озираючись по сторонах, запитала Бердіна.

— Дивись. Бачиш ось тут? Мох на каменях згорів і ще не встиг нарости знову. Це було зовсім недавно. Кілька місяців тому, не більше.

Кругле приміщення, близько шістдесяти футів в поперечнику, виглядало так, наче колись було жерлом вулкана. У центрі кругла стіна висотою в пояс утворювала щось на зразок гігантського колодязя шириною в півкімнати. Піднявши над головою кулю, Річард заглянув в колодязь. Гладкі стіни йшли в нескінченну глибину. Колодязь здавався бездонним.

Куполоподібна стеля заввишки не менше ширини приміщення була гладкою. Ні вікон, ні інших дверей не було. У дальньому кінці Річард розгледів стіл і кілька полиць.

Обходячи колодязь, вони наткнулися на людський скелет. Від одягу людини залишився лише шкіряний пояс і сандалі. Коли Річард торкнувся кісток, вони розсипалися, як пересохла глина.

— Давненько він тут лежав, — зауважила Бердіна.

— Ти абсолютно права.

— Дивіться, Магістр Рал!

Випроставшись, Річард подивився туди, куди вона вказувала. На столі стояла чорнильниця, висохла вже кілька століть назад, поруч лежали перо й відкрита книга. Річард підійшов і здув з книги пил і камінці.

— Написано на древнед'харіанській мові, — сказав він, підносячи ближче кулю, щоб освітити текст.

— Дайте глянути. — Бердіна пробігла поглядом по сторінці, вивчаючи написані літери. — Ви маєте рацію.

— І що тут написано?

Берліна обережно взяла книгу двома руками.

— Вона дуже стара. І прислівники більш древні, ніж будь-які з відомих мені.

Даркен Рал якось показував мені записи говіркою, про яку сказав, що їй більше двох тисяч років. — Вона підняла голову. — А ця мова ще старше.

— Але ти можеш прочитати?

— Я не все розуміла в тій книзі, що ми знайшли нагорі. — Бердіна уважно розглядала останню сторінку, де було щось написано від руки. — А тут і того менше.

Вона перегорнула кілька сторінок назад.

— Хоча б щось ти розумієш? — Річард нетерпляче махнув рукою.

Переставши гортати, Бердіна вдивилася в літери.

— По-моєму, тут написано щось про те, що нарешті досягнуто успіху, і цей успіх означає, що він тут помре. — Бердіна ткнула пальцем. — Бачите?

«Драука». Це слово не змінилося і означає смерть. — Бердіна закрила книгу, глянула на шкіряну обкладинку і знову почала гортати сторінки.

Нарешті вона глянула на Річарда:

— Мені здається, це щоденник. Щоденник того, чий скелет лежить у криниці.

У Річарда по спині побіг холодок.

— Бердіна, це те, що я шукав! Це щось особливе, не те що книги, які ми бачили в бібліотеці. Ти зможеш це перевести?

— Можливо, дещо, але не все. — Бердіна була явно засмучена. Вибачте, Магістр Рал. Я не знайома з таким древнім наріччям. Мені не вистачить слів, щоб вірно заповнити прогалини. Я можу лише здогадуватися.

Річард задумливо пожував губу. Він подивився на останки, розмірковуючи, чим цей чарівник тут займався і яка сила запечатала цю кімнату. Правда, ще більше його цікавило, яка сила її розпечатала.

Річард різко повернувся до Морд-Сіт:

— Бердіна! Та книга, нагорі… Я її знаю. Знаю, про що вона. Якщо я розповім тобі її майже дослівно, це допоможе тобі розпізнати слова і скористатися ними при перекладі щоденника?

Бердіна, трохи подумавши, кивнула:

— Можна спробувати! Якщо ви мені скажете, що означає те чи інше речення, я зможу дізнатися значення незнайомих слів. Цілком імовірно, що у нас все вийде!

Річард обережно закрив щоденник.

— Бережи його як зіницю ока! Я понесу кулю. Давай вибиратися звідси. Ми знайшли те, що хотіли.

Побачивши їх з Бердіною цілими і неушкодженими, Кара з Раїною від щастя ледь не збожеволіли. Річард зауважив, що навіть Докас з Іганом, зітхнувши, прикрили очі, мовчки підносячи подяку добрим духам за те, що ті почули їх молитви.

— У замку є мрісвізи, — повідомила Бердіна подругам.

Кара ахнула.

— Вам багатьох довелося вбити, Магістр Рал?

— Жодного. Вони на нас не нападали. — Він відмахнувся від її обурених питань. — Поговоримо пізніше. За допомогою Бердіни я знайшов те, що шукав. — Він постукав по щоденнику в руках Бердіни. — Тепер нам потрібно повернутися в місто і приступити до перекладу.

Взявши зі столу «Пригоди Бонні Дей», Річард сунув книгу Бердіні і попрямував до виходу, але раптом зупинився і повернувся до Кари і Раїни:

— Е-е, поки ми там бродили, мені прийшла в голову думка, що я не хочу померти, не встигнувши сказати вам дещо.

Сунувши руки в кишені, Річард підійшов ближче.

— Поки ми лазили крізь щити, я зрозумів, що так і не вибачився перед вами за мою тодішню грубість.

— Ви не знали, що на Бердіну накладено закляття, Магістр Рал, — відповіла Кара. — Ми не звинувачуємо вас за те, що ви вирішили тримати нас на відстані.

— Я не знав, що на Бердіну накладено закляття, але я точно знаю і хочу, щоб знали і ви, що тоді я марно подумав про вас погано. Ви ніколи не давали мені приводу так думати. Мені дуже шкода. Сподіваюся, ви зможете мене пробачити.

Кара з Раїною заусміхалися, як діти, і стали зовсім не схожі на Морд-Сіт.

— Ми вас прощаємо, Магістр Рал, — промовила Кара. Раїна радісно закивала.

— Дякую вам.

— Що там сталося, Магістр Рал? — Запитала Раїна.

— Ми розмовляли про дружбу, — відповіла за нього Бердіна.

На околиці Ейдіндріла, на перехресті доріг, був маленький ринок. Звичайно, він не міг зрівнятися з ринком на вулиці глашатаїв, але приїжджі цілком могли купити тут все, що їм потрібно.

Коли Річард проїжджав мимо, щось привернуло його увагу, і він під'їхав до маленького клишоногого столика.

— Чи не хочете нашого медового пряника, Магістр Рал? — Пролунав знайомий голосок. Річард посміхнувся дівчинці.

— А скільки ти мені ще винна? Дівчинка зам'ялася.

— Бабуся?

Стара, кутаючись в старе покривало, піднялася на ноги. Її вицвілі очі подивилися на Річарда.

— Так-так, — посміхнулася вона щербатим ротом. — Магістр Рал вільний взяти стільки, скільки захоче, мила. — Вона схилила голову. — Приємно бачити вас у доброму здоров'ї, Магістр Рал!

— І мені вас… — Він замовк, чекаючи, поки вона назве своє ім'я.

— Вальдор, — сказала стара і погладила дівчинку по каштановим волоссям. А це Холлі.

— Радий знову вас бачити, Вальдор і Холлі. А чому ви тут, а не вулиці глашатаїв? Вальдор знизала плечима.

— Оскільки завдяки новому Магістрові Ралу в місті стало безпечніше, приїжджих додалося, і, можливо, навіть в замку Чарівника скоро почнеться пожвавлення. Ми сподіваємося захопити зручне місце для торгівлі.

— Ну, я б на вашому місці не дуже розраховував на пожвавлення в замку Чарівника. — Річард подивився на розкладені на столі ласощі. — Так скільки я можу ще взяти?

Вальдор хихикнула.

— Мені доведеться неабияк потрудитися, щоб розплатитися з вами, Магістр Рал! — Річард підморгнув їй.

— Ось що я вам скажу. Якщо ви дозволите мені взяти по одному прянику для цих ось п'ятьох і ще один собі, будемо вважати, що ми в розрахунку. Вальдор обвела поглядом п'ятьох його охоронців і знову схилила голову.

— Домовилися, Магістр Рал. Ви доставили мені набагато більше задоволення, ніж думаєте.

38

Поспішаючи до воріт резиденції аббатиси, Верна помітила стоячого на посту Кевіна Андельмера. Їй не терпілося скоріше дістатися до притулку, щоб повідомити Енн, що тепер їй відомі практично всі сестри, які зберегли вірність Світлу, але Кевіна вона не бачила вже кілька тижнів і зупинилася.

— Кевін, невже це й справді ти?

— Так, аббатиса, — вклонився молодий солдат.

— Здається, я тебе досить давно не бачила?

— Так, аббатиса. Боллесдуна, Уолша і мене відкликали на деякий час.

— Навіщо? — Кевін пом'явся.

— Я толком так і не зрозумів. Схоже, командира цікавили накладені на палац чари. Ми служимо під його началом майже п'ятнадцять років. Він здорово постарів. І, здається, хотів переконатися на власні очі, що ми не змінилися. Він сказав, що раніше сумнівався в існуванні цих чар, але тепер переконався, що це чиста правда. І покликав своїх офіцерів, щоб ті теж поглянули.

У Верни на лобі проступили крапельки поту. Вона раптом зрозуміла, навіщо імператор вирішив нанести візит в Палац пророків. Потрібно повідомити аббатису! Не можна втрачати ні хвилини.

— Кевін, а ти — вірний солдат імперії? — Кевін погладив древко піки і, трохи повагавшись, відповів:

— Так, аббатиса. Тобто, коли Орден завоював мою батьківщину, вибору у мене особливого не було. Мене зробили солдатом Ордена. Деякий час я служив на півночі, недалеко від пустелі. А потім мені було оголошено, що я приписують до Палацу пророків. Важко знайти краще місце для служби! Я радий, що знову охороняю вашу резиденцію. Уолш з Боллесдуном теж раді поверненню до Палацу пророків.

Принаймні тут офіцери поводилися зі мною непогано і гроші я завжди отримував. Малувато, правда, зате регулярно — а скільки навколо людей, які не можуть знайти роботу, щоб прогодуватися.

Верна ласкаво торкнулася його руки.

— Кевін, а що ти думаєш про Річарда?

— Про Річарда? — Він посміхнувся. — Річард мені подобався! Він завжди купував мені дорогі шоколадки, щоб я міг подарувати їх своїй дівчині.

— І це все, що він для тебе значив? Шоколадки? — Кевін почухав брову.

— Ні… Я не те хотів сказати. Річард був… хорошою людиною.

— А ти знаєш, чому він купував тобі шоколадки?

— Тому що він добрий. І дбає про людей.

— Це вже точно, — кивнула Верна. — Він сподівався таким чином подружитися з тобою, щоб, коли він влаштує втечу, ти не став би йому заважати і йому не довелося б тебе вбивати. Він не хотів, щоб ти спробував його убити, як ворога.

— Вбити його? Аббатиса, та я б ні в життя…

— Якби він не був з тобою добрий, ти зберіг би вірність Палацу і міг спробувати зупинити його. — Кевін втупився на носки чобіт.

— Я бачив, як він володіє мечем. Схоже, він подарував мені не просто шоколад.

— Абсолютно вірно. Кевін, якщо настане час, коли тобі доведеться вибирати між Річардом і Орденом, який буде твій вибір?

Кевін зам'явся.

— Я солдат, аббатиса. — Видно було, як мучиться хлопчина. — Але Річард мій друг. Я не зможу підняти меч на нього. І вся палацова гвардія теж. Він усім подобався.

— Будь вірний своїм друзям, Кевін, — Верна стиснула його зап'ястя, — і залишишся цілий. Залишайся вірним Річарду, і це тебе врятує.

— Спасибі, аббатиса, — кивнув він. — Тільки я не думаю, що мені доведеться робити такий вибір.

— Повір мені, Кевін, імператор — погана людина. — Солдат промовчав. — Пам'ятай це. І не розголошуй те, що я тобі щойно сказала, добре?

— Звичайно, аббатиса.

Коли Верна увійшла в приймальню, Феба піднялася їй назустріч.

— Доброго ранку, аббатиса!

— Я хочу помолитися Творцеві, Феба. Нікого до мене не пускай.

Раптово Верна згадала дещо, сказане Кевіном. Щось не складалося.

— Гвардійці Боллесдун і Уолш охороняли резиденцію Пророка. Але Пророка більше немає. З'ясуй, чому вони там і хто їх туди поставив. І відразу ж доповісиш мені. — Верна підняла палець. — У першу чергу!

— Верна… — Впавши назад на стілець, Феба подивилася на свій стіл. Сестра Дульче не піднімала блідого обличчя від доповідних. — Верна, дехто з сестер хоче тебе бачити. Вони чекають всередині.

— Я нікому не давала дозволу перебувати в моєму кабінеті!

— Я знаю, аббатиса, — Феба не піднімала очей, — але…

— Я сама цим займуся. Спасибі, Феба. Сердито блискаючи очима, Верна влетіла в свій кабінет. Ніхто не мав права входити сюди без її дозволу. У неї зараз немає часу на дурниці. Вона здогадалася нарешті, як відрізнити сестер Світла від сестер Тьми, і знала, навіщо імператор Джеган приїжджає в Танімуру. Їй необхідно повідомити про це Аннеліну. І дізнатися, що робити далі.

Верна побачила в темряві чотирьох жінок.

— Що все це означає?!

Одна з них вступила в коло світла, яке відкидалося свічкою, і Верна впізнала сестру Леому.

Потім в гострому спалаху болю світ огорнула темрява.

* * *

— Роби, що я сказала, Натан!

Він нахилився до неї і скрипнув зубами.

— Ти могла хоча б дати мені доступ до мого Хань! Як інакше я зможу тебе захистити?

Енн стежила поглядом за п'ятьмастами вершниками, виступаючими по вулиці за Магістром Ралом.

— Мені не потрібен твій захист. Не можна ризикувати. Ти знаєш, що робити. І не втручайся, поки він не врятує мене, зрозумів?

— А якщо він не стане тебе «рятувати»? — Енн намагалася не думати про цю можливість — як і про те, що станеться, якщо події підуть в потрібному напрямку.

— Я що, повинна вчити пророка пророцтвам? Це зобов'язане відбутися. Потім я дам тобі доступ до твого Хань. А тепер відведи коней до стайні. І перевір, щоб їх нагодували як слід.

Натан вирвав у неї провід коня.

— Роби, як знаєш, жінко! Але краще тобі міцно сподіватися, що я ніколи не зніму нашийника, інакше у нас з тобою вийде дуже довга розмова. І ти не зможеш чітко вести бесіду, бо будеш пов'язана по руках і ногах, а в роті у тебе буде кляп!

Енн посміхнулася:

— Натан, ти дуже добрий! Я тобі довіряю. А ти повинен довіряти мені. — Він погрозив їй пальцем:

— Якщо ти дозволиш себе вбити…

— Знаю, Натан, знаю…

— А ще кажуть, що я божевільний! — Прогарчав він. — В усякому разі, вже поїсти-то ти можеш! Ти весь день нічого не їла. Тут поряд є ринок. Дай слово, що поїсиш!

— Я не…

— Дай слово!

— Ну добре, Натан, — зітхнула Енн. — Якщо це доставить тобі задоволення, я перекушу чим-небудь. Але я не дуже голодна. — Він застережливо підняв палець. — Я ж дала слово. А тепер іди.

Натан повів коней, а Енн рушила до замку. У неї всередині все переверталося від страху знову опинитися в замку, тим більше у світлі пророцтва. І все ж вибору немає. Це — єдиний спосіб.

— Медовий пряник, мем? Усього за пенні, і вони дуже смачні!

Енн глянула на торгуючу біля столика маленьку дівчинку в не по росту великому пальто. Медовий пряник. Що ж, вона ж не казала, що саме з'їсть.

Пряник цілком зійде.

Енн посміхнулася дівчинці.

— Ти одна тут так пізно ввечері?

— Ні, пані, я з бабусею. — Вона вказала пальцем.

Неподалік сиділа закутана в старе покривало товста баба. Мабуть, вона дрімала. Енн дістала з кишені монетку.

— Ось тобі срібло, люба. Здається, воно тобі потрібно більше, ніж мені.

— Дякую вам, пані! — Дівчинка взяла зі столика пряник. — Ось, візьміть! Він особливий, у ньому багато меду. Я приберігають їх для красивих покупців.

Енн з посмішкою взяла пряник.

— Спасибі, мила!

Енн знову рушила до замку, а дівчинка почала збирати свої речі.

Жуючи пряник, Енн спостерігала за снуючими по крихітному ринку людьми. Вона не бачила нікого, хто міг би становити небезпеку, але знала, що ця людина тут. Вона перевела погляд на дорогу. Що буде, те буде. Цікаво, стала б вона тривожитися менше, якби знала точно, яка саме небезпека їй загрожує? Навряд чи.

У темряві ніхто не помітив, як вона звернула на дорогу, що веде до замку.

Енн пошкодувала, що поруч немає Натана, але в певному сенсі було приємно опинитися нарешті на самоті, хай і не надовго.

Наодинці з собою вона могла спокійно поміркувати про своє життя і про майбутні зміни. Минуло стільки років…

У якомусь сенсі те, що вона зробить, прирікає на смерть тих, хто їй дорогий. Але хіба у неї є вибір?

Доївши пряник, вона облизала пальці. Голод як і раніше давав про себе знати: в животі бурчало щосили. А може, це не від голоду, а від страху? Та що з нею діється? Енн і раніше стикалася з небезпекою. Може, вона просто постаріла і з роками стала більше цінувати життя?

Енн пробралася в замок, але до того часу, коли вона запалила свічку, їй вже було ясно, що щось не так. Живіт пекло як вогнем. Почалася різь в очах, заломило суглоби. Чи не захворіла вона? О Творець, тільки не зараз! Зараз їй потрібні всі її сили.

Шлунок звело так, що вона, скорчившись від болю, змушена була опуститися на стілець. Кімната попливла перед очима. Енн застогнала. Що за?..

Медовий пряник!

Їй і в голову не прийшла така можливість! А вона-то ламала голову, як хтось зможе її здолати! Адже вона повністю володіє своїм Хань, і її Хань дуже сильний, сильніший, ніж у інших чаклунок. О Творець, яка ж вона дурна!

Як у тумані Енн побачила, що в кімнату входять дві людини, одна маленька, інша вище. Двоє? Двох вона не чекала. О Творець, це ж все зіпсує!

— Так-так! Подивимося, що принесла мені ця ніч!

Енн із зусиллям підняла голову:

— Хто… тут? Фігури наблизилися.

— Ти не пам'ятаєш мене? — Прокудахтала стара в пошарпаному покривалі. — Не впізнаєш мене, стару і зморшкувату? Але ж це все через тебе. Ти, до речі, нітрохи не змінилася. Я б теж могла залишатися юною, якби не ти, моя дорога, мила аббатиса! І тоді б ти відразу мене впізнала.

Енн охнула від болю.

— Що, медовий пряник не пішов на користь?

— Хто…

Упершись в коліна, стара нахилилася до неї.

— Ну як же, аббатиса! Невже не пам'ятаєш? Адже я пообіцяла змусити тебе заплатити за те, що ти зі мною зробила. А ти навіть не пам'ятаєш про жорстокість, яку зробила? Це так мало значило для тебе?

І тут Енн зрозуміла, хто це. Вона б в житті не впізнала цю жінку через стільки років, але голос її не змінився.

— Вальдор! — Стара захихотіла.

— Дорога аббатиса, я щаслива, що ти пам'ятаєш таку мізерну сестру, як я! — Вона вклонилася з перебільшеною шанобливістю. — Сподіваюся, ти пам'ятаєш і мою обіцянку. Адже пам'ятаєш, а? Я присягнулася у вічній помсті.

Приступ болю звалив Енн на підлогу.

— Я сподівалася… що ти… подумавши про свою провину… зрозумієш свою неправоту… А тепер я бачу… що була права… вигнавши тебе з Палацу. Ти не гідна… бути сестрою Світла.

— Не хвилюйся так, аббатиса! Я створила власний палац. Моя внучка, яка стоїть перед тобою, — моя учениця, моя послушниця. І я вчу її краще, ніж твої сестри. Я вчу її всьому.

— Ти… вчиш її… цькувати людей? Вальдор засміялася.

— О, ця отрута тебе не вб'є! Просто позбавить тебе можливості рухатися, поки я не сповию тебе, безпорадну, в чарівний кокон. Так легко ти не помреш. Вона нахилилася ближче, і її голос наповнився отрутою. — Ти будеш помирати дуже довго, аббатиса! Можливо, навіть протягнеш до ранку! Людина здатна пережити тисячі смертей за одну ніч.

— Звідки ти знала… що я прийду? Стара випросталась.

— А я і не знала. Але коли Магістр Рал дав мені вашу монетку, я подумала, що він може притягти за собою якусь сестру. Тільки я і в самих райдужних мріях не могла уявити собі, що він приведе до мене саму аббатису! Ах, що за диво! Ні, на таку удачу я навіть не сміла сподіватися. Я була б щаслива здерти шкуру з однієї з сестер Світла або навіть з твого учня, Магістра Рала, аби заподіяти тобі біль. Але тепер я можу втілити свої найглибші, найчорніші побажання.

Енн спробувала закликати Хань, але безуспішно. Вона зрозуміла, що в прянику була не тільки отрута. На нього ще було накладено закляття.

О Творець, все йде не так, як треба! Кімната відпливала. Енн відчула біль у потилиці. Відчула, як кам'яна підлога дряпає спину. Побачила симпатичне усміхнене личко дівчинки. — Я прощаю тебе, дитино, — прошепотіла Енн.

І її поглинула темрява.

39

В одній руці Келен тримала меч, а інший тягла за собою Еді. У темряві обидві спіткнулися об тіло Орска і з розмаху впали. Келен відсмикнула руку від розпоротого живота мерця.

— Як… як він міг тут опинитися!

— Це бути неможливо. — Промовила Еді, намагаючись віддихатися.

— Місяць добре освітлює дорогу. Я впевнена, що ми не кружляємо на одному місці.

— Келен витерла руку об сніг, стираючи кров і слиз, потім встала і допомогла піднятися Еді. Навколо валялися трупи в яскраво-червоних плащах. — Сутичка була одна. Інших тіл бути не може. І Орск…

Келен оббігла очима дерева, виглядаючи за ними вершників.

— Еді, пам'ятаєш, Джебр сказала, що їй було видіння, ніби я бігаю колами? Еді змахнула з лиця сніг.

— Але чому?

Келен бачила, що Еді більше не може бігти. Вона використала свою чарівну силу в бою і тепер була напівмертва від втоми. Скажена лють її магії розшпурляла нападників, але їх було надто багато. Орск убив ще чоловік двадцять чи тридцять. Келен не бачила, як він загинув, але ось вже третій раз натикалася на його тіло, розрубане майже надвоє.

— У якому напрямку нам, по-твоєму, треба йти, щоб звідси вибратися? запитала вона чаклунку.

— Вони бути там, — зазначила Еді. — А нам потрібно он туди.

— І я так думаю. — Вона потягла Еді в іншу сторону. — Ми весь час йшли в тому напрямку, який вважали вірним, і у нас нічого не вийшло. Доведеться спробувати по-іншому. Пішли. Зробимо так, як нам уявляється неправильним.

— Це можуть бути чари, — припустила Еді. — І якщо це так, ти бути права. Але я дуже втомилася, щоб відчути, є чари чи ні.

Ковзаючи по снігу, вони понеслися вниз по схилу. І тут з-за дерев вискочили воїни. Їх було двоє. Келен з Еді бігли, грузнучи в глибоких заметах, але це було все одно що намагатися бігти по пояс в трясовині.

Один воїн вирвався вперед і вже наздоганяв їх.

Келен не хотіла, щоб Еді вдавалася до магії. Якщо у чаклунки нічого не вийде, на інше часу не залишиться.

Вона круто розвернулася, виставивши перед собою меч. Воїн в червоному плащі теж оголив свій клинок. Його груди захищали металеві обладунки. Тому він прикривав обличчя — інстинктивний жест, але фатальний при зустрічі з противником, якого навчав король Вайборн, батько Келен. Воїни в обладунках бувають занадто самовпевнені.

Келен вдарила його в стегно, розпоровши м'язи до кістки. Воїн з криком впав на землю.

Слідом за ним з'явився другий. Червоний плащ майорів у нього за плечима.

Келен, розвернувшись, розпорола йому внутрішню частину стегна, перерізавши артерію.

Коли він впав, Келен перерубала йому підколінне сухожилля.

Перший продовжував голосити. Другий лаявся такими словами, яких Келен зроду не чула. Він намагався доповзти до неї, виставивши меч і викликаючи її на бій.

Келен згадала рада батька: «Слова не можуть тебе поранити. Тільки сталь.

Бийся тільки зі сталлю».

Вона не стала витрачати час і добивати ворогів. Швидше за все вони і так стечуть кров'ю. А якщо й ні, з такими пораненнями їм все одно далеко не піти.

Чіпляючись одна за одну, вони з Еді кинулися до дерев.

Задихаючись, вони продиралися в темряві крізь вкриті снігом гілки. Келен зауважила, що Еді тремтить: чаклунка втратила плащ ще на самому початку бою.

Знявши свою накидку з вовчого хутра, Келен накинула її Еді на плечі.

— Ні, дитино, — почала було відмовлятися Еді.

— Надягай! — Веліла Келен. — Я і так змокла. До того ж вона мені заважає працювати мечем. — По правді кажучи, меч здавався їй таким важким, що вона насилу могла його підняти, не кажучи вже про те, щоб ним діяти. Але страх надавав їй сил, і поки цього було достатньо.

Келен вже не знала, куди біжить. Вони з Еді просто намагалися врятувати життя.

Коли їй захотілося повернути праворуч, вона повернула ліворуч. Густі дерева закривали і місяць, і зорі.

Вона повинна вибратися звідси. Річарду загрожує біда. Вона потрібна йому. Вона зобов'язана до нього дістатися. Щось могло піти не так. Зедд міг не потрапити в Ейдіндріл. А вона повинна.

Відкинувши убік ялинову лапу, Келен вискочила на обрив, з якого майже здуло сніг. І різко зупинилася. Перед нею стояли двоє коней.

Тобіас Броган, генерал Захисників пастви, посміхнувся їй. Поруч з ним на гнідий кобилі сиділа жінка в сукні з різнокольорових клаптиків.

Броган погладив вуса.

— І хто ж це перед нами?

— Дві мандрівниці, — крижаним тоном відповіла Келен. — З яких це пір Захисники пастви грабують і ріжуть беззахисних подорожніх?

— Беззахисних подорожніх? Навряд чи. Ви удвох перебили більше сотні моїх людей.

— Ми лише захищалися від Захисників пастви, які, вважаючи, що їм це зійде з рук, нападають на незнайомих людей!

— О, але ж я тебе знаю, Кален Амнелл, королева Галеї. Мені відомо набагато більше, ніж ти думаєш. Я знаю, хто ти насправді.

Келен стиснула руків'я меча.

Броган пришпорив сірого в яблуках жеребця під'їхав ближче, і хижо вищирився. Упершись рукою в луку, він нахилився до Келен, свердлячи її злобним поглядом.

— Ти, Келен Амнелл, Мати-сповідниця. Я бачу, хто ти насправді, і ти Мати-сповідниця.

У Келен перехопило подих. Звідки він знає? Невже Зедд зняв чари? Або з ним щось трапилося? Добрі духи, якщо з Зеддом щось сталося…

З лютим криком вона змахнула мечем. І в ту ж мить жінка в лахмітті викинула руку вперед. Еді неймовірним зусиллям створила щит. Згусток повітря пролетів повз особи Келен, зачепивши її волосся, але щит відхилив його.

Меч Келен блиснув в місячному світлі. Клинок підсік ногу коня Брогана.

Кінь, голосно заіржавши, впав на землю, і Броган вилетів з сідла.

Одночасно Еді жбурнула полум'я в морду Другого коня. Той різко відскочив, скинувши з себе чаклунку.

Келен схопила Еді за руку і потягла геть. Вони відчайдушно продиралися крізь зарості, чуючи навколо іржання коней і крики вершників. Келен навіть не намагалася зрозуміти, куди біжить. Вона просто бігла.

Було ще дещо, чим вона поки що не скористалася. Вона берегла свою чарівну силу як останній засіб. Нею можна скористатися лише раз, а потім потрібен час на відновлення. Як правило, сповідницям потрібно на це добе, а то й дві. Келен вистачало декількох годин, і це робило її однією з найсильніших сповідниць, які коли-небудь народжувалися на світ. Але зараз у неї не буде в запасі двох годин. У неї буде тільки одна спроба.

— Еді, — прохрипіла Келен, — якщо нас спіймають, спробуй притримати одну з жінок.

Еді не було потрібно подальших пояснень. Вона все зрозуміла. Обидві жінки, які полювали за ними, були відьмами. Якщо вже Келен доведеться вдатися до магії, то потрібно розпорядитися нею найбільш ефективно.

Над головою Келен пролетіла блискавка, і вона інстинктивно пригнулась. Дерево у неї за спиною з гуркотом завалилася. Коли осів піднятий падінням сніг, Келен побачили другу чаклунку, а поруч з нею — якусь темну лускату істоту, напівлюдину, напівящірку. Келен ледь втрималася від зойку. Їй здалося, що в її тілі миттєво зламалися всі кістки.

— Досить з мене цих дурниць, — сказала чаклунка, підходячи до Келен.

Луската тварюка йшла за нею по п'ятах.

Мрісвіз. Це напевно мрісвіз. Річард докладно їй їх описував.

Еді метнула в жінку сніп іскор. Чаклунка на ходу викинула руку, і Еді звалилася в сніг. Іскри, не заподіявши нікому шкоди, розсипалися в повітрі.

Чаклунка, нахилившись, схопила Еді за руку й відкинула в сторону, наче курку. Але Келен вже прийшла в себе і зробила випад мечем.

Луската тварюка, мрісвіз, майнув перед нею наче вітер. Келен встигла помітити лише розкритий плащ і почула дзвін сталі.

Потім вона зрозуміла, що стоїть на колінах. Рука, яка за мить до того стискала меч, оніміла. Як він здатний так швидко рухатися? Келен підняла голову і побачила, що чаклунка вже поруч. Жінка махнула рукою. Повітря хитнулося, і Келен відчула сильний удар в обличчя.

Зморгнувши кров з очей, вона побачила, що чаклунка знову піднімає руку.

Раптово могутній удар жбурнув її вперед. Мабуть, Еді зібрала останні сили, що залишилися. Келен схопила чаклунку за руку. Та спробувала вирватися, але було вже пізно.

Келен сприймала все в уповільненому темпі. Чаклунка ніби зависла в повітрі. Тепер час належав Келен. У неї було його скільки завгодно.

Чаклунка ахнула, почала піднімати голову, але Келен вже звільнила свою магію. Чаклунці не було на що сподіватися.

Келен майже могла бачити, як її магія перетікає в жінку, добираючись до самого її серця.

Ударив беззвучний грім.

Здавалося, навіть зірки здригнулися, наче хитнувся гігантський дзвін нічного неба.

Дерева затряслися. Навколо Келен зметнувся сніг, оголивши землю.

Удар магії збив мрісвіза з ніг.

Чаклунка підняла голову. Очі її були широко відкриті.

— Пані, — прошепотіла вона. — Наказуй. Крізь дерева ломилися солдати. Мрісвіз намагався встати.

— Захищай мене!

Чаклунка схопилася, викинувши вперед руку. Ніч спалахнула полум'ям.

На всі боки полетіли блискавки. Дерева вибухали, розлітаючись на друзки.

Солдат спіткала така ж доля. Здається, вони не встигли навіть скрикнути, хоча навряд чи хтось почув би їх в такому гуркоті.

Мрісвіз, схопившись, кинувся до чаклунки. Тут же на всі боки полетіли палаючі лусочки.

Келен протерла залиті кров'ю очі. Треба бігти. Але спочатку треба знайти Еді.

Вона подумала, що натрапила на дерево, але тут хтось схопив її за волосся. Келен спробувала закликати свою магію, занадто пізно зрозумівши, що магії вже немає.

Вона виплюнула кров. У вухах у неї дзвеніло. А потім прийшла біль. Келен не могла встати. Відчуття було таке, ніби їй на голову впало дерево. Вона почула над собою голос:

— Лунетта, негайно поклади цьому край.

Повернувши голову, Келен побачила, як чаклунка, яку вона підпорядкувала собі, раптом роздулася і вибухнула. На тому місці, де вона стояла, залишилася лише кривава хмара.

Келен звалилася обличчям у сніг. Ні. Вона не здасться. Розвернувшись на колінах, вона вихопила кинджал. Броган з розмаху вдарив її чоботом.

Келен судорожно намагалася вдихнути. І не змогла. Її охопила паніка. М'язи живота звело, але вдихнути вона не могла.

Броган опустився поруч з нею. Зайшовшись кашлем, Келен зуміла зробити переривчастий вдих.

— Нарешті, — прошепотів Броган. — Нарешті я захопив головний приз, улюбленицю Володаря, саму Мати-сповідницю. О, ти навіть собі уявити не можеш, як я мріяв про цей день! — Він з розмаху вдарив її по щоці. — Просто не можеш.

Поки Келен хапала ротом повітря, Броган вирвав у неї кинджал. Келен відчайдушно намагалася не втратити свідомість. Вона повинна думати і боротися.

— Лунетта!

— Так, пане генерал, я тут.

Келен відчула, як Броган рвонув на ній комір. Вона спробувала відкинути його руку, але Броган лише відмахнувся.

— Спочатку, Лунетта, ми повинні підпорядкувати її, поки до неї не повернулася чарівна сила. А потім у нас буде достатньо часу, щоб допитати її, перш ніж вона заплатить за свої злочини.

Впершись коліном Келен в живіт, він нахилився над нею. Вона з криком видихнула з таким трудом набраний в легені повітря, коли його грубі пальці викрутили їй лівий сосок.

В руці у Брогана блиснув кинджал.

Раптово перед оскаленою фізіономією Брогана щось промайнуло. У місячному світлі перед його побілілим лицем розгойдувалися три клинки. Келен простежила за скляним поглядом Брогана і побачила двох мрісвізів.

— Відпус-сти її, — прошипів один, — або помреш.

Броган виконав наказ. Келен не видала жодного звуку, хоча біль була жахлива. Від болю у неї бризнули сльози з очей. Що ж, принаймні вони змили кров.

— Що все це значить? — Прогарчав Броган. — Вона моя! Творець бажає, щоб вона бути покарана!

— Ти з-зробиш так, як велів С-соноходець, або помреш.

Броган нахилив голову.

— Він цього хоче? — Мрісвіз прошипів підтвердження. — Я не розумію…

— Хочеш пос-сперечатися?

— Ні! Зрозуміло, ні. Я зроблю все, як ти кажеш.

Келен боялася поворухнутися в надії, що вони, можливо, накажуть Брогану її відпустити. Броган встав і відступив назад.

З'явився ще один мрісвіз. Він приніс Еді і кинув її на сніг поруч з Келен. Чаклунка торкнулася її руки і, обійнявши за плечі, допомогла їй сісти.

У Келен боліло все тіло. Лоб був розбитий. Кров як і раніше заливала очі.

Один з мрісвізів вибрав два обручі з декількох висячих в нього на зап'ясті і простягнув Чаклунці в кольорових лахмітті, яку Броган називав Лунеттою.

— Інша мертва. Ти з-зробиш заміс-сть неї. Лунетта спантеличено взяла обручі.

— Що зроблю?

— Скор-ристайся с-своїм даром і надінь їх їм на шию, щоб вони не змогли вдатися до магії.

Лунетта взяла обруч в руки, і він розстебнувся. Здавалося, вона сама з цього здивована. Чаклунка нахилилася до Еді.

— Будь ласка, сестра, — прошепотіла Еді рідною мовою. — Я твоя одноплемінниця. Допоможи нам. Лунетта завмерла, дивлячись Еді в очі.

— Лунетта! — Штовхнув її Броган, — Поквапся! Виконуй волю Творця.

Лунетта застебнула нашийник на шиї Еді, потім наділа такий же на Келен, обдарувавши її при цьому дитячою посмішкою.

Лунетта випросталась, і Келен, піднявши руку, помацала нашийник. При світлі місяця їй здалося, що вона впізнала цю штуковину, і тепер, не виявивши застібки, переконалася, що її здогадка виявилася вірною. Рада-Хань. Такий же, який сестри Світла наділи на Річарда. Вони говорили, що нашийник потрібен, щоб тримати його під контролем. Мабуть, їм з Еді ці штуки наділи з цією ж метою. Келен раптом злякалася, що її магічна сила не відновиться за пару годин, як зазвичай.

Біля карети вони побачили Аерна, якого вартував мрісвіз. Аерн велів Еді з Келен і Орску вискочити з карети на одному з поворотів в надії відвести погоню за собою. Відчайдушний, хоробрий вчинок, але, як з'ясувалося, даремний.

Келен раптово зраділа, що відправила своє військо в Ебініс, як і планувалося. Вона веліла Джебр подбати про Ціріллу, а солдатам приступити до відновлення міста. Так що сестра тепер вже вдома. Якщо Келен загине, у Галеї все одно буде королева.

Якби вона прихопила з собою когось із цих юнаків, то мрісвізи, стрімкі породження мороку, перебили б усіх, як убили і Орска.

Келен відчула гострий приступ жалю до Орска, але тут луската лапа вкинула її в карету. Еді заштовхали слідом. Зовні відбулася коротка розмова, потім до них забралася Лунетта і сіла навпроти. За Лунеттою вліз один з мрісвізів і влаштувався поруч з нею, не зводячи з Келен і Еді своїх крихітних вічок. Келен загорнула плащ і в черговий раз протерла очі.

Вона почула суперечку про те, чи не замінити полози карети на колеса, і побачила у вікно, як Аерн під загрозою меча лізе на козли. Поруч з ним сіли воїн в червоному плащі й мрісвіз.

У Келен затремтіли коліна. Вона була вже майже поруч з Річардом! Вона зціпила зуби, щоб не закричати. Це несправедливо! По її щоці скотилася самотня сльоза.

Мрісвіз нахилився до них, і його безгубий рот розтягнувся в похмурій усмішці.

Піднявши трьохклинковий кинджал, він помахав ним перед лицями полонянок.

— Попробуєте втекти, і я з-зріж шкіру з-з ваших ступень! — Він схилив набік гладку голову. — Яс-сно?

Келен з Еді кивнули.

— Заговорите, — продовжував мрісвіз, — і я відріжу вам язики. — Вони знову кивнули. Мрісвіз повернувся до Лунетти:

— З-за допомогою с-свого дару через нашийник заблокуй їх чарівну с-силу.

Так, як я покажу. — Він поклав лапу Лунетті на лоб. — Зрозуміла?

Лунетта посміхнулася:

— Так, бачу!

Келен почула, як охнула Еді, і одночасно відчула порожнечу і у себе в грудях. Відчуття присутності магії пропало. Келен з тугою подумала, чи повернеться вона коли-небудь. Вона згадала те моторошне відчуття порожнечі, яке відчула, коли кельтонський чарівник за допомогою магії змусив її втратити зв'язок з її даром. Це було майже те ж саме.

— У неї тече кров, — сказав мрісвіз Лунетте. — Вилікуй її. Гладкошкірому братові не сподобається, якщо у неї залишиться шрам.

Келен почула удар батога і свист Аерна. Карета рушила. Лунетта потягнулася до неї, щоб вилікувати. О добрі духи! Куди ж її везуть?

40

Очі Енн застилали сльози, з горла вирвався приглушений крик. Вона вже давно забула своє героїчне рішення мовчати. Хто, крім Творця, почує її крики? Та й яка, по суті, різниця? Вальдор підняла слизький від крові ніж.

— Боляче? — Захихотіла вона, показавши рідкі зуби. — Чи подобається тобі, коли хтось вирішує, що з тобою буде далі? Адже ти так і зробила. Ти прийняла рішення про те, як мені померти. Ти відмовила мені в житті. В тому житті, яке я могла б прожити у Палаці. Зараз я як і раніше була б молодою. Але ти вирішила, що я повинна померти.

Енн промовчала, і кінчик ножа уперся їй в бік.

— Я задала питання, аббатиса! Так чи подобається це тобі?

— Не більше, ніж тобі, гадаю. — Вальдор знову посміхнулася:

— Від-мінно! Я хотіла, щоб ти відчула ту біль, з якою я жила всі ці роки.

— Я залишила тобі життя, яке проживають всі люди. Життя, дароване тобі Творцем. А могла б тебе стратити.

— За паршиве заклинання! Я чаклунка! Ось що дарував мені Творець, і я лише користувалася його даром!

Енн прекрасно розуміла, що сперечатися марно, але воліла відтягнути ту хвилину, коли Вальдор знову візьметься за ніж.

— Ти використовувала дар Творця для того, щоб відбирати в інших те, що вони не хотіли дати добровільно. Ти викрадала їх прихильність, їх серця, їх душі. Ти не мала на це права. Ти насолоджувалася відданістю, як тістечками на ярмарку. Прив'язувала людей до себе, а потім відкидала, щоб приворожити інших.

Вальдор знову кольнула її ножем.

— І ти вигнала мене!

— А скільки ти зруйнувала життів? Тебе перестерігали, тебе попереджали, тебе карали. Але ти не зупинилася. І тільки тоді тебе виставили з Палацу пророків.

Плечі Енн розламувалися від тупого болю. Вона лежала гола на дерев'яному столі, руки над головою і ноги в щиколотках були пов'язані магією, і ці узи були жорсткіші будь-якої грубої мотузки.

До того ж Вальдор, щоб блокувати Хань Аннеліни, вдалася до абсолютно незнайомого аббатисі заклинання. Енн відчувала свій Хань, теплий, як багаттячко в зимову холоднечу, але ніби за вікном. Запрошуючий, який обіцяє зігріти, але недоступний.

Енн подивилася у віконце у верхній частині стіни маленької кам'яної кімнати.

Уже майже розвиднілося. Чому ж він не йде? Він вже давно повинен був прийти їй на допомогу, а вона — якимось чином його спіймати. Але він не прийшов.

Втім, ще тільки ранній ранок. Він може ще з'явитися. Благий Творець, хай він прийде швидше!

Якщо тільки вони не сплутали день. Енн охопила раптова паніка. А якщо вони прорахувалися? Ні. Вони з Натаном все вивірили точно. День той. І, крім того, не стільки сам день, скільки події, які відбулися в цей день і були важливі для пророцтва. Те, що її спіймали, доводить, що день обраний правильно. Якби Вальдор схопила її тиждень тому, тоді правильним був би той день. Ця подія — ключова. Пророцтво виконується. Але де ж він?

Раптово Енн усвідомила, що лице Вальдор зникло. Треба було продовжувати говорити. Треба було…

Ніж розпоров ступню лівої ноги. Від гострої, пронизуючої болі Енн вигнулась дугою. Холодний піт проступив на лобі і потік по скронях. Ще розріз, ще біль, і знову безпомічний крик. Голова Енн безвольно схилилася набік.

Малятко Холлі дивилася їй прямо в очі. Енн відчула, як сльози течуть через перенісся, по щоці і скочуються на стіл.

Тремтячи, вона дивилася на дівчинку, думаючи, яким ще паскудствам навчає Вальдор безневинне дитя. Ця відьма перетворить серце малої в камінь.

Вальдор помахала шматочком відрізаної плоті.

— Дивись, Холлі, як легко зрізається, якщо робити так, як я говорила. Чи не хочеш спробувати сама, лапочка?

— Бабусю, хіба це обов'язково потрібно робити? — Запитала Холлі. — Вона ж не заподіяла нам шкоди. Вона не така, як інші. І ніколи нас не ображала.

— Ще й як ображала, лапочка! — Вальдор махнула ножем, як би підкреслюючи свої слова. — Вона образила мене! Украла мою юність.

Холлі дивилася на Енн, тремтячу від нестерпного болю. Для такої малої у неї було напрочуд спокійне обличчя. З неї вийшла б чудова послушниця, а в один прекрасний день — відмінна сестра Світла.

— Вона дала мені срібну монетку. І не хотіла нам зла. Це не забавно. Я не буду цього робити.

— Ну, ми все одно це зробимо, — злобно хихикнула Вальдор і знову помахала ножем. — Слухай бабусю. Ця жінка заслужила покарання.

Холлі спокійно подивилася на стару.

— Те, що ти старше мене, не означає, що ти завжди права. Я не стану більше дивитися. Я піду.

— Як хочеш, — знизала плечима Вальдор. — Це наші з аббатисою справи. Не хочеш вчитися, йди пограй.

Холлі швидко вийшла з кімнати. Енн готова була розцілувати дівчинку за хоробрість. Лице Вальдор знову наблизилося. — Що ж, тепер ми залишилися наодинці, аббатиса. Повернемося до справи. — При кожному слові вона тикала Енн кінчиком ножа. — Скоро настане час тобі померти, аббатиса. Але спочатку я хочу дізнатися, як голосно ти можеш кричати. — Вона подивилася Енн прямо в очі. — Спробуємо?

— Он туди! — Спробував вказати Зедд, затиснутий в лапах гара. — Я бачу вогні в замку Чарівника!

Світанок уже почав потихеньку розгоратися, але було ще досить темно, щоб розгледіти жовті вогні, що горіли в деяких вікнах замку. Гратч теж побачив їх і повернув.

— Прокляття, — пробурмотів чарівник, — якщо хлопчисько вже в замку, я…

Гратч загарчав, зрозумівши, що мова йде про Річарда. Зедд, притиснутий до могутніх грудей гара, швидше відчував це гарчання, ніж чув. Він подивився на далеку землю внизу.

— Я врятую його. Ось що я хотів сказати, Гратч. Якщо Річард потрапив в біду, мені знадобиться спуститися на землю, щоб йому допомогти.

Гратч задоволено курликнув.

Зедд дуже сподівався, що Річард ще не встиг у що-небудь влипнути.

Зусилля, необхідні для підтримки чар, за тиждень майже виснажили сили чарівника. Зедд навіть не був упевнений, що зможе триматися на ногах, не кажучи вже про те, щоб вдатися до магії. Після цієї подорожі йому знадобиться не менше кількох діб відпочинку.

Зедд погладив волохаті лапи, в яких він, був затиснутий.

— Я теж люблю Річарда, Гратч! Ми його визволимо. Ми обидва допоможемо йому. — Очі Зедда розширилися. — Гратч! Дивись, куди летиш! Зупинися!

Він закрив руками обличчя, коли гар пірнув вниз до кріпосного валу. Стіна з величезною швидкістю насувалася на них. Гратч здавив Зедда сильніше і забив крилами, намагаючись уповільнити падіння.

Зедд зрозумів, що втратив чари і став занадто важким для Гратча. У розпачі він спробував схопити чари і повернути їх на місце, як яйце, що котиться по столі.

І вчасно. Зедд ледве встиг зловити і відновити швидко зникаючі чари. Гратч нарешті зумів загальмувати і злетів над стіною перш, ніж вони в неї врізалися. Граціозно змахнувши міцними крилами, гар опустився на бастіон.

Зедд відчув, що волохаті лапи більше не стискають його мокрий від поту балахон.

— Пробач, Гратч. Я мало не випустив чари. Через мене ми обидва ледь не розбилися.

Гратч неуважно курликнул. Його смарагдові очі вдивлялися в темряву. У зламах стін було повно місць, де можна сховатися. Гратч, здавалося, не упускав жодного.

В горлі гара почав наростати низький рик. Смарагдові очі заблищали яскравіше. Зедд теж придивився в темні закутки, але не помітив нічого підозрілого. Однак Гратч щось бачив.

Раптово гар з ревом метнувся в темряву, і Зедд мало не підстрибнув від несподіванки.

Величезні лапи розірвали нічну імлу. Ікла вчепилися в порожнечу.

І тут Зедд почав розрізняти якісь тіні. Плащі відчинилися, замиготіли ножі. Якісь тварюки закружляли навколо гара.

Мрісвізи.

Сичачи, вони нападали на величезного звіра. Гратч рвав їх кігтями, бризки крові летіли на всі боки. Від передсмертного виття мрісвізів у Зедда по спині пробігли мурашки.

Він відчув коливання повітря, коли мрісвіз промчав повз нього до гара. Чарівник метнув вогненну кулю. Спочатку спалахнув плащ, потім вогонь охопив і всього мрісвіза.

Раптово весь бастіон виявився усипаний мрісвізами. Зедд витягнув останні залишки своєї магії і повітряним згустком скинув декількох мрісвізів з парапету.

Старий чарівник був не готовий до жаркої битви, що розгорілася навколо нього.

Отупілий від утоми, він не міг придумати нічого кращого простенької магії вогню і повітря.

Один з мрісвізів раптово обернувся. Блиснули клинки. Зедд метнув у нього гостру як бритва смужку повітря і зніс мрісвізу голову. За допомогою чарівної павутини він відтягнув ще кількох тварин від Гратча і скинув зі стіни. Висота стін в цьому місці була кілька сотень футів.

Але мрісвізи не звертали на Зедда особливої уваги, вони були повністю поглинені сутичкою з Гаром. «Чому вони так відчайдушно хочуть його вбити?» промайнуло в голові у Зедда. Судячи з люті Гратча, між ними панує вікова ворожнеча.

Раптово відчинилися двері, і на бастіон пролилося світло. У дверях стояла крихітна фігурка. При світлі Зедд добре бачив, як мрісвізи всім скопом навалилися на гара. Чарівник викинув сніп вогню і вбив трьох лускатих тварюк.

Пробігаючий мимо мрісвіз збив чарівника з ніг. Він встиг побачити, як мрісвізи перекинули Гратча і клубок тіл, підкотившись до краю стіни, випав назовні. Потім Зедд вдарився головою об камінь і втратив свідомість.

Двері відчинилися навстіж. Вальдор відволіклася від своєї роботи, і Енн, хапаючи повітря ротом, постаралася розсіяти темряву в голові. Але їй це вдавалося насилу. Сили її підходили до кінця. Навіть кричати вона вже не могла. О Творець, їй довго не витримати! Чому ж той, хто повинен прийти, так і не прийшов до неї на допомогу?

— Бабуся! — Крекчучи від зусилля, Холлі втягла в кімнату щось. — Бабуся!

Там було таке!

Вальдор обернулася до онуки:

— Де ти його знайшла?

Енн насилу підняла голову. Холлі, пихкаючи, поклала біля стіни худого, кістлявого старого. Голова його була в крові, і сиве волосся стирчали в усі боки.

— Він чарівник, бабусю. І він помирає. Я бачила, як він боровся з Гаром і якимись лускатими, тварюками.

— А чого ти взяла, що він чарівник? Важко дихаючи, Холлі випросталась.

— Він кидався вогняними кулями. Вальдор насупилася:

— Пра-авда? Чарівник? Як цікаво! — Вона почухала ніс. — А що сталося з тваринами і Гаром?

Холлі, розмахуючи руками, почала описувати битву.

—.. А потім вони стрибнули на гара і всі звалилися вниз зі стіни назовні. Я підійшла до краю і подивилася, але більше їх не побачила. Вони впали на скелі.

Енн впустила голову на стіл. Благий Творець, так, значить, це і є той чарівник, який повинен був прийти їй на виручку!

Тоді все даремно. Вона помре. Як могла вона загордитися настільки, щоб повірити, що може піти на такий ризик і вціліти? Натан був правий.

Натан. Чи відшукає він коли-небудь її тіло, і взнає, що з нею сталося, і чи буде сумувати за своєю тюремщицею? Дурна, дурна баба, яка вирішила, що вона розумніша, ніж є насправді! Вона знову роздражнила пророцтво, і цього разу воно її вкусило. Натан був правий. Треба було його послухатися. Лице Вальдор знову нависло над нею, і Енн здригнулася.

— Ну-с, дорога аббатиса, схоже, доведеться звільнитися і від чарівника. Вона провела ножем по горлу Енн.

— Будь ласка, Вальдор, попроси Холлі піти. Не варто дозволяти дівчинці бачити, як ти когось вбиваєш.

Вальдор повернулась:

— Ти ж хочеш подивитися, правда, дитинко?

Холлі проковтнув.

— Ні, бабусю. Вона ніколи не хотіла нас образити.

— Я ж тобі сказала, що вона образила мене.

— Я принесла його сюди, щоб ти йому допомогла, — вказала Холлі на чарівника.

— Ну ні! Не можу. Йому теж доведеться померти.

— А він чим тебе образив? Вальдор знизала плечима:

— Не хочеш дивитися — йди! Жаліти не буду. — Холлі ласкаво погладила старого по плечу і вибігла з кімнати.

Вальдор знову обернулася до Енн. Притиснувши ніж до її щоки трохи нижче ока, вона запитала:

— Може, спершу вирізати тобі очі? Енн заплющила очі.

— Ні! — Вальдор вколола їй підборіддя. — Не закривай очі! Ти повинна бачити! Якщо ти їх зараз же не відкриєш, я виріжу їх негайно!

Енн відкрила очі. Закусивши губу, вона дивилася, як Вальдор заносить ніж над її грудьми.

— Нарешті! — Прошипіла чаклунка. — Я помщуся!

Раптово вона завмерла, потім сіпнулася, і з грудей її зявився кінчик меча. Очі Вальдор широко відчинилися, з горла вирвався хрип, і ніж випав у неї з руки.

Впершись ногою їй в спину, Натан витягнув меч. Тіло Вальдор звалилося на кам'яну підлогу.

Енн полегшено застогнала, відчувши, що магічні узи більше не тримають її.

Натан похмуро подивився на розпластану на столі Енн.

— Ну що за дурна баба? — Прошепотів він. — Як ти дозволила створити з собою таке?!

Він нахилився і обійняв її. Притулившись до Натана, Енн схлипувала, як дитина. В його обіймах було так затишно, що їй здавалося, ніби сам Творець притискає її до своїх грудей.

Коли Натан відсунувся, Енн побачила, що його куртка вся в крові. В її крові.

— Звільни мій Хань і лягай. Подивимося, чи вдасться мені привести в порядок це криваве місиво. Енн відштовхнула його.

— Ні. Спочатку я повинна зробити те, чого прийшла. Ось він, — вказала вона. Чарівник, який нам потрібен.

— Це не може почекати? Енн стерла з лиця кров і сльози.

— Натан, я майже здійснила це мерзенне пророцтво. Дай мені закінчити.

Будь ласка.

Зітхнувши від відрази Натан дістав з сумки на поясі Рада-Хань. Енн зісковзнула зі столу, і він простягнув їй нашийник. Коли її ноги торкнулися підлоги, пекучий біль пронизав аббатису до самих кісток. Підхопивши її сильною рукою, Натан допоміг їй опуститися на коліна біля байдужого чарівника.

— Допоможи, Натан. Відкрий його. Вона переламала мені всі пальці.

Тремтячими руками Енн наділа Рада-Хань на шию чарівникові і долонями примудрилася його застебнути. Пророцтво здійснилося.

— Бабуся померла? — Пролунав від дверей голос Холлі.

Енн відкинулася на п'яти.

— Так, моє дороге дитя. Прости. — Вона простягнула дівчинці руку. — А чи не хочеш ти подивитися, як лікують, а не калічать?

Холлі ласкаво взяла її руку і подивилася на лежачого на підлозі чарівника. А він? Його ти теж вилікуєш? — Так, Холлі, і його теж.

— Я для того його сюди і притягла. Щоб його вилікували. А не вбивали.

Бабуся іноді допомагала людям. Вона не завжди бувала злою.

— Я знаю, — зітхнула Енн.

По щоці дівчинки скотилася сльоза.

— Що ж тепер зі мною буде? — Прошепотіла вона.

Енн посміхнулася крізь сльози.

— Я — Аннеліна Алдуррен, аббатиса сестер Світла, і є нею вже дуже давно. Я бачила багато володіючих даром дівчаток — таких як ти і навчала їх, щоб вони стали прекрасними чарівницями, які вміють зціляти і допомагати людям. І я буду щаслива, якщо ти підеш з нами.

Холлі кивнула. Її личко освітилося посмішкою.

— Бабуся про мене дбала, але з іншими вона іноді бувала жорстокою. В основному з тими, хто хотів нас образити або мучити. Але ти ніколи нас не ображала. Вона поступила погано, заподіявши тобі біль. Мені шкода, що вона не була добрішою. І мені дуже шкода, що вона померла від того, що була злою.

— Мені теж. — Енн поцілувала долоньку дівчинки. — Мені теж.

Холлі глянула на неї блакитними очима, величезними, як у ляльки.

— У мене є дар, — сказала вона. — Ти навчиш мене, як ним лікувати?

— Для мене це буде велика честь.

Натан підняв меч і театральним жестом зacунув його в піхви.

— Ти сама коли збираєшся лікуватися? Чи бажаєш стекти кров'ю, щоб перевірити, чи вмію я воскрешати?

Енн піднялася на ноги і скривилася від болю.

— Вилікуй мене, мій рятівник!

— Тоді дай мені доступ до моєї сили, жінко, — хмикнув він. — Я не можу лікувати мечем.

Енн, закривши очі, підняла руку.

— Готово!

— Я знаю, що готово, — знову хмикнув Натан. Я, знаєш, це відчуваю.

— Допоможи мені дістатися до столу, Натан. Пророк підняв Енн на руки і відніс на стіл. Холлі не відпускала її руки.

Натан подивився на лежачого чарівника.

— Що ж, нарешті він потрапив тобі в руки. Наскільки мені відомо, такий чарівник ніколи ще не носив нашийника. — Проникливі сині очі подивилися на Енн. — Ну а тепер, коли в тебе в руках Чарівник першого рангу, починається найдурніша частина твого божевільного плану.

Енн зітхнула. Під руками Натана біль почала заспокоюватися.

— Я знаю. Сподіваюся, що до цього часу Верна вже тримає в своїх руках ту його частину, яка залежить від неї.

41

Зедд відкрив очі, охнув і різко сів. Чиясь широка долоня вперлася йому в груди і змусила знову лягти.

— Спокійно, старий, — вимовив низький голос. Зедд втупився на нависле над ним лице з твердою квадратною щелепою. Біле волосся до плечей звісилися вниз, закриваючи чоло.

— Кого ти називаєш старим, старий? Пронизливі блакитні очі під великими бровами посміхалися, як посміхалися і губи. Дивне лице, подумав Зедд. Чомусь воно викликало тривогу.

— Так, мабуть, ти правий, я буду трохи старший за тебе.

Було щось знайоме в цьому обличчі, і раптово Зедд здогадався. Відкинувши руки чоловіка, чарівник сів і ткнув худим пальцем йому в груди.

— Ти схожий на Річарда! Чому? — Чоловік широко посміхнувся:

— Ми з ним родичі.

— Родичі! Прокляття! — Зедд придивився до нього. Високий. М'язистий. Блакитноокий. Волосся таке ж, якщо не вважати сивини. І ця щелепа. Але головне — очі. Зедд сплеснув руками.

— Ти Рал! — Проголосив він.

— Дуже добре! Значить, ти знаєш Річарда.

— Знаю? Я?! Та я його дід!

Густа брова зігнулася.

— Дід… — Чоловік провів по обличчю широкою долонею. — Творець всемогутній, пробурмотів він. — У що ця баба знову нас втягнула!

— Баба? Яка баба?

Зітхнувши, чоловік прибрав руку від обличчя і, знову посміхнувшись, вклонився.

Вельми куртуазний уклін, зазначив Зедд.

— Дозволь мені представитися. Натан Рал. — Чоловік споважнів. — Чи можу я дізнатися твоє ім'я, друг?

— Друг?!

Натан постукав кісточками пальців Зедда по лобі.

— Я тільки що полагодив твій пробитий череп. А це щось та означає!

— Ну, може, ти і правий, — пробурчав Зедд. — Спасибі тобі, Натан. Моє ім'я Зедд. А ти, я бачу, сильний в цілительстві, якщо все було так, як ти кажеш.

— Так, у мене була непогана практика, — з гідністю кивнув Натан. — Як ти себе почуваєш?

Зедд прислухався до своїх відчуттів.

— Непогано. Навіть, мабуть, добре. Моя сила до мене повернулася… — Він застогнав, згадавши останні події. — Гратч! Добрі духи, мені треба якнайшвидше вибратися звідси.

Натан втримав його.

— Спочатку нам потрібно поговорити, друг. У всякому разі, я сподіваюся, що ми станемо друзями. До нещастя, у нас з тобою є ще дещо спільне, крім споріднення з Річардом.

Зедд здивовано моргнув:

— Наприклад?

Натан розстебнув комір куртки, яка була вся покрита засохлою кров'ю, і підняв пальцем кільце з потемнілого срібла у себе на шиї.

— Це саме те, що я думаю? — Голос Зедда глухо дзвенів.

— А ти кмітливий хлопець! У чому я, втім, не сумнівався, інакше ти не представляв би такої цінності.

Зедд втупився в блакитні очі.

— І що за нещастя нас об'єднує? Натан простягнув руку і торкнувся чогось у Зедда на шиї. Зедд швидко приклав пальці до шиї і відчув холод металу.

Нашийник був суцільним, без застібки.

— Що це означає? Чому ти це зробив? — Натан зітхнув:

— Це не я, Зедд. Це вона.

У дверях з'явилася низенька повна жінка з укладеним в пучок сивим волоссям. Вона тримала за руку маленьку дівчинку.

— А! Бачу, Натан тебе вже вилікував. Я рада. А то ми турбувалися.

— Ах ось як… — Рівним тоном промовив Зедд.

Жінка посміхнулася.

— Так. — Вона погладила дитину по русявому волоссі. — А це Холлі. Це вона притягнула тебе сюди.

Вона врятувала тобі життя.

— Здається, я її пригадую. Спасибі, Холлі. Я дуже тобі вдячний.

— Я рада, що ви одужали, — відповіла дівчинка. — Я боялася, що гар вас вбив.

— Гар? Ти його бачила? З ним все в порядку?

Холлі похитала головою.

— Він упав зі стіни разом з іншими чудовиськами.

— Прокляття, — прошипів Зедд крізь зуби. — Цей гар був моїм другом.

— Гар? — Жінка підняла брову. — Що ж, в такому разі мені дуже шкода.

Зедд гнівно глянув на неї:

— Що цей нашийник робить на моїй шиї?

— Вибач, — вона розвела руками, — але в даний момент це необхідно.

— Ти його знімеш.

Вона продовжувала безтурботно посміхатися. — Мені зрозуміла твоя заклопотаність, але поки що нашийник повинен залишатися на місці. — Вона приложила руку до грудей. Боюся, нас не представили. Як тебе звуть?

— Я — Чарівник першого рангу Зеддікус З'ул Зорандер. — Голос Зедда звучав загрозливо низько.

— А я — Аннеліна Алдуррен, аббатиса сестер Світла. — Її усмішка стала тепліше. — Ти можеш називати мене Енн. Всі мої друзі мене так називають, Зедд.

Не зводячи очей з жінки, Зедд зіскочив зі столу.

— Ми не друзі. — Вона відступила на крок. — І ти будеш звертатися до мене «чарівник Зорандер».

— Спокійніше, друг, — застеріг Натан. Зедд метнув на нього такий погляд, що Пророк негайно замовк і випростався.

— Як побажаєш, чарівник Зорандер, — знизала плечима жінка.

— Зніми його негайно. — Зедд постукав по нашийникові.

— Він залишиться. — Усмішка не покидала її обличчя. Зедд почав насуватися на неї. Натан тримався поруч, щоб утримати його в разі чого. Не відриваючи погляду від аббатиси, Зедд витягнув руку в напрямку Натана, і пророк, змахнувши руками, як пушинка відлетів до далекої стіни кімнати.

Зедд підняв іншу руку, і стеля засвітився синюватим світлом. Підкоряючись його жесту, тонкий як лезо бритви квадрат світла, схожий на поверхню гладкого озера, опустився на підлогу. Очі Енн стали великими. Квадрат замерехтів і перетворився на килим киплячого світла. Він став таким яскравим, що було боляче очам.

З його поверхні полетіли блискавки. Язики білого полум'я охопили стіни, кімната наповнилася різким запахом. Зедд зігнув палець, і блискавка, відскочивши від стіни, ударила в нашийник. Посипалися іскри. Кімната затремтіла. У повітря злетіла кам'яна крихта.

Крізь лють магії Зедд зрозумів, що нічого не виходить. Нашийник поглинав будь-який вплив. Він різко відкинув руку, і світло померкло. У кімнаті повисла дзвінка тиша. Зі стін випало кілька цеглин, каміння почорніло, але люди не постраждали.

Вивчивши можливості аббатиси, Натана і дівчинки за допомогою світлових уз, Зедд точно знав, на що здатний кожен з них, знав їх сильні і слабкі сторони.

Аббатиса не могла зробити цей нашийник, його створили чарівники. Але вона вміла користуватися ним.

— Ти закінчив? — Запитала Енн. Вона нарешті перестала посміхатися.

— Я ще не починав.

Зедд звів руки. Якщо знадобиться, він збере тільки енергії, що можна гори звернути. Але нічого не сталося.

— Досить, — вимовила аббатиса. Її губи знову розсунулися в легкій усмішці. — Тепер я бачу, від кого Річард успадкував свій скажений темперамент.

— Ти! — Зедд ткнув в неї пальцем. — Це ти одягла на нього нашийник!

— Я могла забрати його ще дитиною, але дозволила йому вирости з тобою, під твоїм керівництвом, і дізнатися батьківську любов.

Зедду вистачило б пальців однієї руки, щоб перерахувати всі випадки життя, коли він дійсно втрачав розум від сказу. Зараз він, судячи з усього, швидко наближався до необхідності задіяти при підрахунку і другу руку.

— Облиш свої жалюгідні спроби виправдатися. Рабству не може бути виправдання! Енн зітхнула:

— Аббатисі, як і чарівникові, часом доводиться використовувати людей. Я впевнена, що тобі це знайоме. Мені шкода, що довелося використовувати Річарда і що я змушена тепер використовувати тебе, але у мене немає вибору. — По її обличчю пробігла весела усмішка. — Річард навіть в нашийнику був сущим покаранням!

— Якщо ти думаєш, що Річард був покаранням, значить, ти нічого не бачила.

Почекай і дізнаєшся, яким покаранням стане його дід, — крізь зуби процідив Зедд. — Ти одягла на Річарда Рада-Хань. Ти викрадала хлопчиків з Серединних Земель. Ти порушила перемир'я, яке трималась три тисячі років. Тобі відомо, що за це положено тобі і всім сестрам Світла. Ви заплатите ціну.

Зедд був на волосині від того, щоб порушити Третє Правило Чарівника, і ніяк не міг впоратися з собою. Взагалі-то, строго кажучи, це і був єдиний спосіб порушити Третє Правило.

— Мені відомо, що буде, якщо Імперський Орден захопить світ. Я знаю, що зараз ти цього не розумієш, чарівник Зорандер, але сподіваюся, що з часом ти побачиш: ми з тобою боремося на одній стороні.

— Я розумію набагато більше, ніж тобі здається! Ось цим, — Зедд ткнув пальцем в нашийник, — ти допомагаєш Імперському Ордену. Я ніколи не робив моїх союзників рабами, щоб змусити битися за праве діло!

— Невже? А як ти назвеш Меч Істини? — Зедд вирішив залишити марні суперечки.

— Ти знімеш нашийник. Річарду потрібна моя допомога!

— Річарду доведеться самому про себе подбати. Він хлопчик кмітливий. Чому ти сам, до речі, немало посприяв. Тому я і дозволила йому вирости поруч з тобою.

— Хлопчику потрібна моя допомога! Йому необхідно навчитися користуватися своїм даром! Без мене він може заявитися в замок. А він і уявлення не має про небезпеки, що йому там загрожують! Він може загинути. Я не можу цього допустити. Річард нам необхідний.

— Річард вже побував у замку. Він провів тут вчора майже весь день і пішов неушкодженим. — У перший раз — везіння, у другий — самовпевненість, в третій — смерть, — відчеканив Зедд.

— Невже ти так мало віриш у свого онука? Ми повинні допомогти йому по-іншому. І нам не можна втрачати часу. Пора їхати.

— Я нікуди з тобою не поїду.

— Чарівник Зорандер, я прошу твоєї допомоги. Прошу тебе про співпрацю і прошу поїхати з нами. Ставки у грізанадто високі. Будь ласка, зроби, як я кажу, інакше я буду змушена вдатися до нашийника. А тобі це не сподобається.

— Послухай її, Зедд, — порекомендував Натан. — Я можу засвідчити, що тобі це дійсно не сподобається. У тебе немає вибору. Мені зрозумілі твої почуття, але буде набагато простіше, якщо ти просто виконаєш її прохання.

— Ти чарівник якого роду? Натан споважнів:

— Я пророк.

Принаймні ця людина чесна. Він не розпізнав справжню сутність світлових уз і не знав, яку інформацію з їх допомогою отримав Зедд.

— І тобі подобається бути рабом? Енн розреготалася. Натан — ні. В його очах палала смертельно небезпечна лють Ралів.

— Смію запевнити, пане, що це не мій вибір. Я повставав проти цього все своє життя.

— Може, вона і знає, як утримати пророка, але незабаром їй належить з'ясувати, чому я став Чарівником першого рангу. Я отримав цей ранг на останній війні. Обидві ворогуючі сторони називали мене «вітром смерті».

Сказавши це, Зедд міг би загнути лише один палець. Відвернувшись від Натана, він втупився на аббатису поглядом, повним такої крижаної загрози, що вона, сковтнувши, відступила на крок.

— Порушивши перемир'я, ти прирекла всіх сестер Світла, які будуть застигнуті в Серединних Землях, на смерть. Кожна з вас щойно втратила право на суд і помилування. Будь-яка сестра Світла, спіймана в Серединних Землях, буде вбита на місці і без суду.

Зедд стиснув кулаки. З ясного неба в замок вдарили блискавки. Піднявся грізний гул, і над замком злетіло вогняне кільце. Воно піднесло до небес, залишаючи за собою хмарний слід, схожий на дим від полум'я.

— Перемир'ю кінець! Тепер ви перебуваєте на ворожій території і засуджені до смерті. Якщо ти виведеш мене звідси з допомогою Рада-Хань, клянусь, я відправлюся в Старий світ і знищу Палац пророків.

З кам'яним обличчям аббатиса Аннеліна Алдуррен мовчки дивилася на нього.

— Не варто давати обіцянок, яких не можеш стримати.

— А ти перевір.

Її губ торкнулася легка усмішка.

— Ну що ж, нам дійсно пора їхати. Зедд кивнув.

— Ти зробила вибір.

Тільки шляхом міркувань Верна прийшла до висновку, що вона не спить, бо, відкривши очі, опинилася в такій непроглядній пітьмі, ніби не відкривала їх зовсім.

Прийшовши до висновку, що вона все-таки прокинулася, Верна закликала свій Хань, щоб запалити вогонь. Нічого не вийшло. Вона спробувала ще раз.

Використавши всю свою силу, вона зуміла запалити лише крихітний вогник у себе на долоньці. Біля матраца, на якому вона сиділа, стояла свічка. Верна запалила гніт, радіючи з того, що позбавилася від необхідності шляхом гігантських зусиль підтримувати вогонь своїм Хань.

У кімнаті, крім матраца, свічки і маленького підноса з шматком хліба та чашкою води, не було нічого. Біля дальньої стіни виднілося щось схоже на нічний горщик. Не дуже далеко — кімнатка була зовсім невелика. Вікон не було, тільки важкі дерев'яні двері.

Верна впізнала це приміщення: лікарняна палата. Що вона тут робить?

Подивившись вниз, Верна побачила, що на ній немає ніякого одягу. Вона озирнулась — одяг валявся купою в кутку. Потім вона відчула щось у себе на шиї. Верна підняла руку, і пальці торкнулися металу.

Рада-Хань.

Верна відчула раптову слабкість. Творець, у неї на шиї Рада-Хань! Її охопила паніка. Вона спробувала здерти нашийник і, коли у неї це не вийшло, забилася в риданнях.

Тільки тепер вона усвідомила, як було хлопчикам носити на шиї це знаряддя примусу. Скільки разів вона сама використовувала нашийник, щоб змусити когось виконувати її волю!

Але лише для того, щоб допомогти їм, заради них же самих! Тільки для того, щоб допомагати їм! І все ж — невже вони теж відчували себе такими безпорадними?

Верна з соромом згадала, що застосовувала нашийник до Уоррена.

— О Творець, прости мене! — Благала вона. — Я всього лише хотіла виконати твою волю!

Шморгаючи носом, Верна витерла сльози і постаралася взяти себе в руки. Перш за все потрібно зрозуміти, що ж сталося. Ясно, що нашийник на неї надягли не для того, щоб допомогти, а щоб тримати її під контролем.

Верна оглянула свої руки. Перстень аббатиси зник. У неї впало серце — вона не впоралася зі своєю роботою! Верна поцілувала палець, благаючи Творця дати їй сил.

Безрезультатно посмикавши дверну ручку, Верна стукнула кулаком у двері.

Закликавши всю свою чарівну силу, вона зосередилася на ручці, намагаючись змусити її повернутися. Та не поворухнулася. Тоді Верна переключилася на петлі, які, як вона знала, знаходяться на тій стороні дверей. Киплячи від злості, вона направила на них свій знесилений Хань. Зелені язики світла ударили в двері, проникаючи в тріщини і щілину між дверима та підлогою.

Нарешті Верна кинула порожні спроби, пригадавши, як сестра Симона годинами проробляла те ж саме і з тим же результатом. Цей щит не може зламати людина з Рада-Хань на шиї, і не варто витрачати сили на марне заняття.

Симона, може, й божевільна, але Верна вже точно в своєму розумі.

Вона сіла на матрац. Кулаками двері не пробити. Чарівний дар теж не виведе її звідси. Вона в пастці.

Але чому вона тут? Верна подивилася на палець, де мало бути кільце аббатиси. Ось чому!

Ахнувши, вона згадала про справжню аббатиси. Енн дала їй завдання, і вона повинна вивести з Палацу сестер Світла до приходу Джегана.

Верна кинулась до одягу і швидко обнишпорила його. Дакрил зникла. Тому її швидше за все і роздягли: їм треба було переконатися, що у неї немає зброї. Так вчинили і з сестрою Сімоною, щоб та сама собі не заподіяла шкоди. Не можна дозволяти божевільній жінці мати при собі смертельно небезпечну зброю.

Верна висмикнула з купи пояс і намацала потовщення.

Тремтячи від нетерпіння, вона піднесла пояс ближче до світла і відкрила маскуючу підкладку. Там, в потаємній кишені, лежав дорожній щоденник. Притиснувши пояс до грудей, Верна подякувала Творцеві. Щоденник вцілів!

Трохи заспокоївшись, вона перенесла речі ближче до свічки і одяглася. В одязі вона відразу відчула себе не такою безпорадною і хоча б позбулася приниження.

Верна не знала, скільки часу вона пробула без свідомості, але відчувала, що вмирає від голоду. Вона жадібно проковтнула хліб, залпом випила воду і повернулася до своїх роздумів. Як же вона опинилася тут? Сестра Леома. Верна згадала сестру Леому та інших сестер, які чекали її в кабінеті аббатиси.

Сестра Леома була першою в списку тих, в кому Верна підозрювала сестер Тьми. Хоча її Верна і не піддала випробуванню, Леома була з тими, хто запроторив Верну сюди. Цього доказу більше ніж достатньо. Було темно, і інших трьох Верна не розгледіла, але список підозрюваних вона пам'ятала напам'ять. Феба з Дульче пропустили їх — всупереч наказу Верни. З великим небажанням Верна додала до списку і цих двох.

Вона почала міряти кроками палату. Поступово у ній розгорявся гнів. Як вони сміють сподіватися, що їм це зійде з рук?

Погляд Верни метав блискавки. Ні, не зійде! Енн поклала цей обов'язок на неї, і вона його виконає. Вона виведе сестер Світла з Палацу.

Верна торкнулася пояса. Вона повинна написати послання. Але чи безпечно робити це тут? А якщо за нею спостерігають? Тоді всьому кінець. Але повідомити Енн про те, що відбувається, необхідно.

Верна різко зупинилася. Як вона може зізнатися Енн в тому, що не виправдала її довіри, що через неї всім сестрам Світу загрожує смертельна небезпека, а вона нічого не може зробити? Джеган ось-ось з'явиться. Треба тікати.

Якщо вона не відведе з Палацу сестер Світла, вони всі потраплять у лапи Джегана.

Річард зіскочив з коня. Він набагато випередив інших, які тільки-тільки під'їжджали. Поплескавши коня по крупу, він почав було прив'язувати його до залізної перекладині підйомного механізму воріт, але передумав і обмотав поводи навколо ручки лебідки. Мало що може статися. Один хороший ривок, і грати обрушаться на коня.

Не чекаючи інших, Річард попрямував в замок Чарівника. Він був злий, тому що його ніхто не розбудив. У вікнах замку півночі горіло світло, і ні у кого не вистачило розуму розбудити Магістра Рала і сказати йому про це!

А близько години тому Річард сам побачив блискавки і величезне коло світла в ясному небі, яке, відлетівши, залишило після себе сірі хмари.

Раптово йому прийшла в голову одна думка. Не дійшовши до замку, Річард зупинився і подивився вниз, на перехрестя, від якого розходилися дороги, що ведуть з Ейдіндріла.

А що, якщо у замку хтось був і взяв що-небудь? Треба наказати солдатам затримувати всіх, хто спробує виїхати. Як тільки ескорт прискаче сюди, потрібно відправити когось передати наказ постам перекрити дороги і перевіряти всіх, хто хоче покинути місто.

Річард придивився до руху на дорогах. Більшість людей прямували в місто, а не з нього. Втім, дехто і виїжджав. Судячи з усього, сім'ї.

Солдатські патрулі, пара фургонів з товаром. Четвірка коней, плентаються за людьми, ведучими їх на повідкуу. Треба б усіх їх зупинити і перевірити. Так, але що шукати? Нехай солдати затримують людей, а він, коли повернеться, сам перевірить, чи є при них щось чарівне.

Річард повернувся до замку. Гаразд, часу немає. Треба з'ясувати, що ж тут сталося, та до того ж як він відрізнить чарівну річ від звичайної? Марна трата дорогоцінного часу. Потрібно перекладати з Бердіною щоденник, а не ритися в чиїхось шмотках. Люди все ще їдуть, не бажаючи залишатися під владою Д'Хари. Ну і нехай їдуть.

Річард пройшов крізь щити, не чекаючи своїх охоронців. Морд-Сіт і Докас з Іганом засмутяться — ну що ж, може, наступного разу вони спроможуться його розбудити, якщо в замку запаляться вогні. Звернувшись в плащ мрісвіза, Річард йшов туди, звідки із замку летіли блискавки. Він уникав коридорів, де відчував небезпеку, і знаходив інші шляхи, де хоча б волосся на потилиці не ставало дибки. Кілька разів він відчув мрісвізів, але вони до нього не наближалися.

У великій кімнаті, з якої вели чотири коридори, Річард зупинився.

Кілька дверей залишалися закритими. А в одну вів кривавий слід. Присівши навпочіпки, він уважно його вивчив. Насправді слідів було два: один вів до кімнати, інший — з неї.

Розкривши плащ, Річард дістав меч. Дзвін сталі рознісся по коридору.

Кінчиком меча Річард штовхнув двері.

Кімната виявилася порожньою, але там було на що подивитися. Дерев'яна підлога обвуглилася. Кам'яні стіни — у чорних патьоках, немов тут бушувала блискавка. Але найбільше спантеличувала кладка: подекуди гранітні блоки вийшли з пазів і погрожували ось-ось випасти. Кімната виглядала як після землетрусу.

Вся підлога була заляпана кров'ю, але чарівний вогонь перетворив її на порох, і Річард нічого не міг по ній з'ясувати.

Він пройшов по кривавому сліду на бастіон і, вийшовши назовні, відразу побачив криваві патьоки на стінах. Патьоки були зовсім свіжими.

Мрісвізи і шматки мрісвізов валялися по всьому бастіону. Трупи замерзли, але все ще смерділи. На одній зі стін, на висоті добрих п'яти футів, Річард побачив велику криваву пляму, а під ним — мертвого мрісвіза. Якби кров була на землі, а не на стіні, Річард вирішив би, що тварина впала і розбилася.

Оглядаючи цю картину, Річард подумав, що вона нагадує результат битви Гратча з мрісвізами, і похитав головою, дивуючись, що ж тут сталося.

Пройшовши по кривавому сліду до стіни, він виявив кров по обидві сторони парапету. Річард заглянув вниз.

Майже вертикальні стіни замку трохи розширювалися до основи, а далі на кілька тисяч футів йшла суцільна скеля. Від парапету вниз по стіні тягнувся кривавий слід і губився в безодні. Він переміжався великими плямами, наче чиясь велика туша в польоті іноді билася об камінь. Треба буде послати солдатів подивитися, що звалилося вниз. Або хто.

Він пробіг пальцями по слідах крові на краю парапету. В основному вона належала мрісвізам.

Але не вся.

Добрі духи, що ж тут сталося? Підібгавши губи, Річард похитав головою і, загорнувшись у плащ, зник. Чомусь він думав про Зедда. Йому дуже хотілося, щоб Зедд був поруч.

42

Цього разу, коли в нижній частині дверей відкрився маленький лаз. Верна була готова. Впавши на живіт, вона відкинула піднос в сторону і притиснулася обличчям до підлоги, намагаючись визирнути назовні.

— Хто тут? Хто це? Що відбувається? Чому мене тут тримають? Відповідайте!

— Верна бачила жіночі черевики і поділ сукні. Напевно, одна з сестер, що відповідає за хворих. Верна піднялася на ноги. — Будь ласка! Мені потрібна ще одна свічка! Ця вже майже догоріла!

Вона почула лише кроки, які віддаляються по коридору, потім гуркіт дверей, що закриваються і скрегіт великого засува. Рипнувши зубами, вона вдарила кулаком об двері і опустилася на матрац, потираючи відбиту руку. Останнім часом вона щось занадто часто стала бити у двері. Не можна, щоб роздратування взяло гору над здоровим глуздом.

У позбавленій вікон кімнаті вона вже давно втратила уявлення про час і не знала, коли день, а коли ніч. Мабуть, їжу приносять вдень, так що можна спробувати стежити за часом, виходячи з цього. Але іноді їй здавалося, що проміжки між годівлею всього лише в кілька годин, а іноді вона ледь не вмирала з голоду, чекаючи, поки принесуть поїсти. А ще Верна мріяла, щоб хто-небудь спорожнив горщик.

Їжа, втім, була мізерна. Сукня вже стала досить вільною в стегнах і в грудях. Останні кілька років Верна все думала, як би схуднути і стати такою ж стрункою, як двадцять років тому. В юності її вважали привабливою, і надмірна вага здавалася їй нагадуванням про втрачену молодість та красу.

Вона голосно розреготалася. Може, сестри теж вирішили, що їх аббатисі не заважає трошки покращити фігуру? Але сміх помер у неї на губах. Як їй хотілося, щоб Джедідія бачив її сутність, а не тільки оболонку, а тепер її теж турбує зовнішність, як і його. По щоці Верни скотилася сльоза. А Уоррен завжди бачив її суть. Якою ж вона була дурепою!

— Я молюся, щоб ти був у безпеці, Уоррен, — прошепотіла вона стін.

Присунувши піднос до свічки, Верна взяла чашку і вже хотіла випити її залпом, але зупинилася, нагадавши собі, що воду треба економити. Води завжди приносили мало. І вона дуже часто випивала всю відразу, а потім весь день лежала на матраці, мріючи про те, як пірне в озеро і буде пити, пити, пити…

Піднісши чашку до губ, Верна зробив крихітний ковток. Поставивши її назад на піднос, вона виявила на ньому дещо новеньке. Миска супу.

Верна піднесла миску до обличчя і вдихнула аромат. Це був ріденький цибульний супчик, але їй він здався царським частуванням. Ледь не розплакавшись від радості, вона з'їла ложку, насолоджуючись смаком. Потім відламала шматок хліба і вмочила його в суп. Це було найсмачніше, що вона коли-небудь їла! Верна покришити в миску весь хліб, і коли він розбухнув, його виявилося так багато, що вона було подумала, що стільки не з'їсть. Але все-таки з'їла все.

На хвилинку відвернувшись від супу, Верна дістала з потайної кишені дорожній щоденник. Нових послань не було, і надія знову зів'яла. Вона розповіла Енн про те, що сталося, і отримала у відповідь лише одну стрічку, написану на швидку руку. «Ти повинна втекти і відвести звідси сестер». І після цього послань більше не було.

Вичистивши миску до дна, Верна погасила свічку, щоб її вистачило якнайдовше.

Півчашки води вона поставила біля свічки, щоб випадково не пролити в темряві, а потім лягла на матрац, насолоджуючись відчуттям ситості.

Верна прокинулася від того, що рипнули двері, і прикрила очі рукою від яскравого світла. Двері зачинилися, і вона відкотилася до стіни. В кімнаті стояла жінка з лампою в руках. Верна примружилася.

Жінка поставила лампу на підлогу і, випроставшись, схрестила руки на грудях.

Вона дивилася на Верну, але не вимовляла ні слова.

— Хто це? Хто тут?

— Сестра Леома Марсик, — була сухою відповідь.

Очі Верни нарешті адаптувалися до світла. Так, це була Леома. Верна розрізняла її зморшкувате обличчя і довге сиве волосся.

Леома була серед тих, хто чекав її в кабінеті. Серед тих, хто засунув її в цю будку.

Верна кинулася вперед, націлившись пальцями в горло Леоми.

І усвідомила, що сидить на матраці, не в силах поворушити навіть ногою.

Вона не могла встати. Це було жахливе відчуття. Верна насилу втрималася, щоб не закричати. Вона зробила глибокий вдих і постаралася взяти себе в руки.

Страх зник, але неприємне відчуття впливу Рада-Хань залишилося.

— Досить, Верна!

Перш ніж заговорити, Верна переконалася, що голос їй не змінить.

— Що я тут роблю?

— Ти чекала рішення суду. — Суду? Якого ще суду? Ні вже, питати вона не буде. Такого задоволення вона Леомі не доставить.

— Що ж, тоді це правильно. — Верна пошкодувала, що не може встати. Дуже принизливо дозволяти Леомі дивитися на неї зверху вниз. — І рішення прийнято?

— Саме тому я тут. Я прийшла, щоб повідомити тобі рішення суду.

Верна проковтнула отруйну репліку. Звичайно ж, ці зрадниці визнали її винною в якомусь жахливому злочині.

— І яке ж воно?

— Ти визнана винною в тому, що являєшся сестрою Тьми.

Верна на мить втратила дар мови. Дивлячись на Леому, вона не могла зрозуміти, як сестри повірили цим звинуваченням. Вона майже все життя провела, служачи Творцеві. У Верни скипіла лють, але вона стрималася, пригадавши, що говорив Уоррен з приводу її темпераменту.

— Сестрою Тьми? Зрозуміло. І як же мене могли визнати винною без доказів?

— Не будь дурною, Верна, — розсміялася Леома. — Не думаєш ти, що можна зробити такий злочин і не залишити слідів?

— Та ні, я вважаю, що ви напевно щось сфабрикували. Ти збираєшся розповідати чи прийшла лише похвалитися, що примудрилася нарешті стати аббатисою?

— А я і не аббатиса, — вигнула брову Леома. — Аббатисою обрали Юлію.

Верна здригнулася.

— Юлію! Але ж Юлія — сестра Тьми! Вона втекла з п'ятьма своїми підручними!

— Зовсім навпаки. Сестри Тові, Цецилія, Ерміна, Ніккі і Мерісса повернулися і зайняли належне їм місце серед сестер Світла.

Верна безуспішно намагалася вискочити.

— Їх бачили, коли вони напали на аббатису Аннеліну! Юлія вбила її! Вони втекли!

Леома зітхнула з таким виглядом, ніби їй доводиться пояснювати найпростіші речі неосвіченій послушниці.

— А хто їх застав, коли вони напали на аббатису Аннеліну? — Вона помовчала.

— Ти. Ти і Річард. Шість сестер засвідчили, що на них напала сестра Тьми. Після того, як Річард убив сестру Ліліану, вони змушені були втекти і ховатися до тих пір, поки ми не вирвали Палац з твоїх лап. Але тепер це непорозуміння розв'язалося. Це ти, сестра Тьми, сфабрикувала обвинувачення. Ви з Річардом були єдиними свідками. Це ви вбили аббатису Аннеліну, ти і Річард Рал, якому ти допомогла втекти. Ми заслухали свідків — сестер, що чули, як ти говорила стражникові Кевіну Андельмеру, що він повинен бути вірний Річарду, твоєму спільникові, а не імператору.

Верна недовірливо похитала головою:

— Отже, ви прислухалися до слів шістьох прибічниць Володаря і на цій підставі винесли мені вирок?

— Зрозуміло, ні. Свідчення свідків заслуховувалися не один день. Насправді доказів було так багато, що суд над тобою тривав два тижні.

Ми повинні були переконатися повністю — в інтересах правосуддя, — що приймаємо правильне рішення. Багато хто прийшов розповісти, як далеко ти зайшла в своєму руйнівному старанні.

— Та що ти несеш?! — Сплеснула руками Верна.

— Ти методично підривала роботу Палацу. Тисячолітні традиції ледь не впали через твої підступи. Люди в місті збунтувалися, тому що ти відмовилася платити жінкам, що завагітніли від наших чарівників. Ці діти наша надія збільшити кількість хлопчиків, що мають дар. Завдяки тобі це джерело ледь не вичерпалося. Ти заборонила нашим юнакам ходити в місто, де вони могли задовольнити свої природні потреби і зачати дітей з даром. Минулого тижня бунт довелося придушувати за допомогою військ. Люди збиралися взяти Палац штурмом через твою жорстокість, ти прирекла молодих матерів і їх дітей на голодне животіння. Багато хто з наших молодих чарівників приєдналися до бунтівників, тому що ти відмовилася давати їм золото.

Верна здогадувалася про дійсне джерело цього «бунту», тим більше що в ньому брали участь юні чарівники. Втім, навряд чи Леома зволить повідомити їй правду. Верна знала, що серед вихованців є хороші люди, і побоювалася за їх долю.

— Наше золото розкладає всіх, хто до нього доторкнеться, — заявила Верна, хоча розуміла, що захищатися — порожня трата часу. Цій жінці не потрібні ні правда, ні розумні доводи.

— Воно прекрасно працювало протягом тисячоліть, але тобі, звичайно ж, це не подобалося. Ці накази скасовано, як і інші твої вказівки подібного ж роду. Крім того, ти не бажала, щоб ми могли визначити, чи готові молоді люди вийти у великий світ, оскільки хотіла, щоб вони зазнали поразки, і скасувала випробування болем. Цей наказ теж анульовано. Ти порушувала всі основні принципи існування Палацу з першого дня, як стала аббатисою.

Спочатку ти вбиваєш аббатису Аннеліну, а потім звертаєшся до трюку, щоб самій стати аббатисою і знищити нас усіх. Ти ніколи не прислухалася до слів своїх радників, бо в твої наміри не входило, щоб Палац взагалі існував. Ти перестала читати доповідні, доручивши це недосвідченим сестрам, а сама закривалася в своєму притулку, щоб говорити з Володарем.

— Так он воно що! — Зітхнула Верна. — Моїм помічницям не сподобалася їхня робота? А деякі особливо жадібні незадоволені тим, що я відмовилася давати їм золото з палацової скарбниці за те, що вони вважали за краще завагітніти заради наживи замість того, щоб створити нормальну сім'ю? Деякі сестри незадоволені, тому що я змушую наших молодиків стримувати пожадливість? Слова шістьох сестер, які боягузливо втекли, були прийняті за чисту монету? А одну з них ви навіть обрали аббатисою! І все це без найменших речових доказів?

На тонких губах Леоми нарешті з'явилася усмішка.

— О, але у нас є речові докази. Верна! Дійсно є!

Вона полізла в кишеню і дістала листок паперу. — У нас є просто неспростовні докази, Верна. — Урочисто розгорнувши папір, сестра Леома похмуро глянула на Верну. — І ще один свідок. Уоррен.

Верна здригнулася, ніби її вдарили по обличчю. Вона згадала послання, отримані від аббатиси і Натана. Натан наполегливо вимагав, щоб Уоррен покинув Палац. Енн теж веліла Берні простежити, щоб Уоррен негайно забрався геть.

— Знаєш, що це таке, Верна? — Верна боялася навіть моргнути, не те що слово сказати. — Думаю, знаєш. Це пророцтво. Тільки сестра Тьми може бути настільки самовпевненою, щоб залишити без нагляду документ, який викриває її повністю. Ми знайшли його в сховищі, гортаючи книгу. Може, ти його забула?

Тоді дозволь, я прочитаю. «Коли аббатиса і Пророк підуть до Світла в священному обряді, на тому вогні скипить котел обману, і піднесеться лжеаббатиса, яка буде правити до самої загибелі Палацу пророків. — Звернувши листок, Леома сунула його назад в кишеню. — Ти знала, що Уоррен — пророк, і все ж зняла з нього нашийник. Ти дозволила пророку вільно розгулювати на волі, що само по собі досить грубе порушення.

— А чого ти взяла, що це пророцтво зробив Уоррен? — Обережно запитала Верна.

— Уоррен сам зізнався. Хоча йому знадобився деякий час, щоб зважитися на це визнання.

— Що ви з ним зробили? — Гнівно вигукнула Верна.

— Ми вдалися до Рада-Хань, як велить нам обов'язок, щоб дізнатися правду. Врешті-решт він зізнався, що це пророцтво належить йому.

— До Рада-Хань? Ви знову одягли на нього нашийник!

— Звичайно. Пророк повинен бути в нашийнику. Твій обов'язок, до речі, полягав у тому, щоб простежити за цим. Уоррен знову в нашийнику, за щитами і під охороною, в резиденції пророка, де йому і місце. У Палаці пророків знову встановлений відповідний порядок. І це пророцтво було останнім, вирішальним доказом. Воно доводить твою лукавість і виявляє твої справжні наміри. На щастя, ми почали діяти раніше, ніж ти встигла здійснити пророцтво. Ти програла, Верна.

— Ти прекрасно знаєш, що все це брехня!

— Пророцтво Уоррена доводить твою провину. У ньому ти прямо названа лжеаббатисою і говориться про твій намір знищити Палац пророків. — До Леоми знову повернулася посмішка. — Ну і шум ж піднявся, коли його зачитали суду!

Досить-таки очевидний «речовий доказ», повинна визнати.

— Ти злобна сука! Я ще побачу, як ти будеш здихати!

— Нічого іншого я від тебе і не чекала. На щастя, ти не в змозі здійснити свої погрози.

Дивлячись Леомі прямо в очі, Верна поцілувала палець, на якому зазвичай носила кільце.

— Чому б тобі, сестра Леома, не поцілувати кільце і не випросити у Творця допомоги в настільки тяжкі для Палацу пророків часи?

Леома зі знущальною посмішкою розвела руками.

— Ці часи минули. Верна!

— Поцілуй кільце, Леома, — нехай наш коханий Творець переконається, що ти дбаєш про благополуччя сестер Світла.

Леома не піднесла палець до губ. Вона не могла цього зробити, і Верна це прекрасно знала.

— Я прийшла сюди не для того, щоб молитися Творцеві.

— Звичайно, ні, Леома! Ми з тобою обидві знаємо, що ти сестра Тьми, як і новоявлена аббатиса. Юлія і є лжеаббатиса з пророцтва.

Леома знизала плечима:

— Ти, Верна, перша сестра, викрита в подібному злочині. У цьому більше немає ніяких сумнівів. Вирок не підлягає оскарженню.

— Ми з тобою одні, Леома. Ніхто нас не чує за цими щитами, крім тих, хто володіє магією Збитку, а їх ти можеш не побоюватися. Ніхто з справжніх сестер Світла не може почути нашу розмову. Якщо я спробую комусь розповісти, мені ніхто не повірить. Так що перестань прикидатися, Леома. Нам з тобою обом відома правда.

Леома ледь помітно посміхнулася:

— Продовжуй.

Верна зітхнула глибше, заспокоюючись, і склала руки на коліна.

— Ти мене не вбила на відміну від Юлії, яка вбила Аннеліну. І ти б не потрудилася прийти сюди, якби мала намір вбити мене. Ти цілком могла це зробити і в мене в кабінеті. Значить, тобі щось потрібно. Що? — Леома усміхнулася:

— Ах, Верна, ти завжди приступаєш прямо до справи. Ти ще досить молода, але я змушена визнати, що дуже розумна.

— Ага, просто геніальна. Саме тому я тут. Так що ж твій повелитель, Володар, хоче від мене?

Леома стиснула губи.

— В даний момент ми служимо іншому повелителю. І важливо те, чого хоче він.

— Джеган? — Насупилася Верна. — Йому ти теж дала обітницю?

Леома на мить відвела погляд.

— Не зовсім так, але це не важливо. Якщо Джеган щось хоче, він це отримає. І мій обов'язок простежити за цим.

— І що ж він хоче цього разу?

— Ти повинна відмовитися від вірності Річарду Ралу.

— Так ти просто бачиш сон наяву, якщо думаєш, що я це зроблю!

На обличчі Леоми з'явилася іронічна посмішка.

— Так, я дійсно бачила сон, але це теж не має значення. Ти повинна відректися від Річарда.

— Чому?

— Річард здатний перешкодити імператору. Бачиш, вірність Річарду не дозволяє Джегану впливати на тебе. Він бажає дізнатися, чи можна в принципі розірвати ці пута, щоб він зміг проникнути в твій розум. Свого роду експеримент. І моє завдання — його провести.

— Нічого подібного я не зроблю! Ти не зможеш змусити мене зрадити Річарда! — Посмішка Леоми стала жорсткою.

— О ні. Я можу і примушу. У мене є на те дуже вагома причина. До приїзду Джегана сюди, де він збирається влаштувати свою штаб-квартиру, я порву узи, що зв'язують тебе з його ворогом.

— Це яким же чином? Відсічеш мій Хань? І ти сподіваєшся таким чином зламати мою волю?

— Як ти легко все забуваєш, Верна. Забула про інший спосіб застосування Рада-Хань? Забула про випробування болем? Рано чи пізно ти на колінах станеш благати мене дозволити тобі присягнути імператору! Ти робиш величезну помилку, вважаючи, що я відмовлюся від цього завдання, або сподіваючись знайти в мені хоча б краплю співчуття. До приїзду Джегана ще кілька тижнів. Часу у нас достатньо.

Ці тижні випробування болем здадуться тобі роками, поки ти не покоришся. А покоришся ти неодмінно.

Верна злегка зблідла. Вона й справді забула про випробування болем. Звичайно, їй доводилося бачити, як молодих чарівників піддають цьому випробуванню за допомогою Рада-Хань, але воно ніколи не тривало більше години, і між випробуваннями проходили роки.

Леома відкинула чашку з водою і підійшла до Верни впритул.

— Ну що, приступимо, сестра Верна?

43

Річард поморщився, коли хлопчисько впав без свідомості. Хтось із глядачів відтягнув хлопчину в сторону, і на його місце одразу ж поставили іншого. Діти грали в гру, яку Річард вже бачив в Танімурі: джа-ла.

У себе на батьківщині, в Вестланді, Річард зроду не чув про таку гру, але дітлахи Серединних Земель грали в неї з таким же азартом, як і їхні однолітки в Старому світі. Гра була динамічною і на вигляд захоплюючою, але Річард сумнівався, що дітям варто платити за це задоволення вибитими зубами.

— Магістр Рал! — Покликав Доказів. — Магістр Рал, ви тут?

Річард відвернувся від вікна і відкинув за спину капюшон плаща мрісвіза.

Величезний охоронець увійшов до кімнати.

— Кельтонський генерал просить вашої аудієнції. Генерал Болдуїн.

Річард потер лоба, згадуючи. — Болдуїн. Болдуїн… — Він опустив руку. — Так, генерал Болдуїн. Я згадав. Головнокомандувач кельтонською армією. Ми відправили йому листа, проінформувавши про капітуляцію Кельтона. Що йому потрібно?

— Він заявив, що буде говорити тільки з Магістром Ралом, — знизав плечима Докас.

Річард запнув важку золоту штору, встигнувши помітити, як один з хлопчаків впав, отримавши сильний удар, але досить швидко оговтався і знову повернувся в гру.

— Скільки людей супроводжує генерала?

— Ескорт невеликий. Людей п'ятсот, не більше.

— Йому повідомили, що Кельтон капітулював. Якби він задумав якусь капость, то навряд чи приїхав би сюди з такою жменькою солдатів. Мабуть, варто з ним зустрітися. — Річард повернувся до Докаса. — Бердіна зайнята. Нехай Кара з Раїною проводять генерала сюди.

Докас, стукнувши кулаком в груди, зібрався піти, але Річард його гукнув:

— Люди знайшли щось в прірві біля підніжжя замку?

— Ні, Магістр Рал. Тільки останки мрісвізів. Сніг там настільки глибокий, що доведеться чекати до весни. Мрісвізи досить легкі, тому вони не пішли під сніг. Але все, що важче, цілком могло потонути футів на десять — двадцять.

Річард кивнув. Він був розчарований.

— Ще одне. У палаці повинні бути швачки. Знайди головну і прийшли її до мене, будь добрий.

Річард знову загорнувся в плащ мрісвіза, навіть не помітивши, що зробив це.

Він з нетерпінням чекав, коли приїдуть Келен і Зедд. Тепер вже скоро. Вони, мабуть, уже близько від Ейдіндріла. Гратч напевно їх знайшов, і скоро вони знову всі будуть разом.

— Магістр Рал? — Почув він голос Кари. Річард обернувся і зняв капюшон.

Між двома Морд-Сіт стояв міцно збитий чоловік середніх років. Кінчики трохи зайнятих сивиною чорних вусів звисали вниз, і сивувате, що почало рідшати, темне волосся спускалося на вуха.

На ньому був важкий щільний плащ, розшитий зеленим шовком. Високий вишитий комір був відвернутий і лежав на бронзового кольору камзолі, прикрашеному жовтосинім гербом, пересіченим по діагоналі чорною лінією. Високі ботфорти закривали коліна. За широкий пояс з багатою пряжкою були заткнуті довгі чорні рукавички.

Коли Річард виник з порожнечі у нього на очах, генерал зблід.

— Генерал Болдуїн, — злегка вклонився Річард, — радий з вами познайомитися.

Я Річард Рал.

Генерал вклонився у відповідь.

— Магістр Рал, для мене велика честь, що ви удостоїли мене аудієнції.

— Кара, принеси, будь добра, стілець для генерала. Мабуть, він втомився після подорожі.

Коли Кара поставила до столу простий оббитий шкірою стілець, генерал опустився на нього, а Річард сів навпроти.

— Так чим можу бути корисний, генерал Болдуїн? — Генерал подивився на Кару з Раїною. Вони спокійно стояли, мовчазно даючи зрозуміти, що нікуди йти не збираються.

— Ви можете говорити вільно, генерал. Я довіряю їм охороняти навіть мій сон.

Генерал зітхнув.

— Магістр Рал, я приїхав поговорити про королеву. — Річард так і думав. Він поклав руки на стіл.

— Я шкодую про те, що трапилося, генерал. Спершись на стіл, генерал нахилився до Річарду:

— Так, я чув про мрісвізів. І бачив останки цих мерзенних тварюк на кілках біля входу.

Річард проковтнув готову зірватися з язика відповідь, що, може, мрісвізи і тварюки, але зовсім не мерзенні. Зрештою, саме мрісвіз вбив Катрін Лумхольц, коли та збиралася прирізати його, Річарда. Але навряд чи генерал це зрозуміє, тому він сказав зовсім, інше:

— Я глибоко шкодую, що ваша королева загинула під моїм покровом.

Генерал відмахнувся:

— Я не про це, Магістр Рал. Я мав на увазі, що приїхав з Кельтона до вас, тому що тепер, після смерті Катрін Лумхольц, у нас немає ні короля, ні королеви. Вона була останньою спадкоємицею престолу в династії, і її раптова смерть створила певні складності.

— Якого ж роду? — Річард намагався триматися дружнього, але офіційного тону. — Адже тепер ви входите до складу Д'Хари.

Генерал поморщився:

— Так, ми отримали документи про капітуляцію. Але королева, яка правила нами, тепер мертва. Поки вона була жива, вона приймала рішення, але тепер ми не знаємо, що робити.

— Ви хочете сказати, що вам потрібен новий король або королева? — Нахмурився Річард. Генерал винувато знизав плечима:

— Така наша традиція — очолювати країну повинен монарх. Нехай навіть символічно, оскільки тепер ми увійшли до складу Д'Хари. Але без короля кельтонці почуваються кочівниками, без коренів і… без усього, що їх би об'єднувало. Оскільки рід Лумхольців обірвався, будь-яке з великих сімейств може захопити владу. Ні в кого з них немає права на трон, але його можна і завоювати.

Таким чином, порожній трон загрожує нам громадянською війною.

— Розумію… — Протягнув Річард. — Але і ви повинні зрозуміти, що стосовно того, що стосується вашої капітуляції, не має значення, хто займе престол.

Капітуляція беззастережна.

— Не все так просто. Саме тому я і приїхав до вас за допомогою.

— Чим же я можу допомогти? Генерал потер підборіддя.

— Бачите, Магістр Рал, королева Катрін здала Кельтон Д'Харі, але вона тепер мертва. До тих пір, поки у нас немає монарха, ми — ваші піддані. Однак, якщо одне з сімейств захопить трон, новий сюзерен може мати свої погляди на цю справу.

— Мене не цікавлять нічиї погляди. — Річард постарався, щоб в його голосі не прозвучала явна загроза. — Справу зроблено.

Генерал нетерпляче махнув рукою.

— Особисто я вважаю, що наше майбутнє пов'язане з вами, Магістр Рал. Але хто знає, які думки будуть у тих, хто захопить трон? Відверто кажучи, я ніколи б не подумав, що Лумхольци підпишуть капітуляцію. Мабуть, ви вдалися до досить вагомих аргументів, щоб напоумити королеву. Багато з цих герцогів і герцогинь вельми спритні політики, але аж ніяк не завжди діють в інтересах народу. Герцогства є практично суверенними, васали підкоряються лише королю.

Серед них є й такі, хто цілком здатний переконати кельтонцев слухатися волі монарха, а не Д'Хари, якщо сімейство, яке прийшло до влади, вирішить денонсувати капітуляцію. А результатом знову стане громадянська війна. Я солдат і розглядаю ситуацію з цієї позиції. Солдатам найменше подобаються громадянські війни. У мене є люди з різних герцогств. Громадянська війна знищить єдність армії, послабить нас і зробить беззахисними перед справжнім ворогом.

Він замовк.

— Продовжуйте, я слухаю, — скюал Річард.

— Ще раз повторю: як людина, що розуміє необхідність єдиної влади, я вважаю, що майбутнє за вами, Магістр Рал. І зараз, поки трон Кельтона пустує, закон — це ви.

Генерал Болдуїн перехилився через стіл і багатозначно знизив голос.

— А оскільки зараз закон — це ви, то, якщо ви призначите королеву чи короля, все вирішиться. Розумієте, про що я? Герцогства будуть змушені підкоритися новому правителю і підуть за вами, якщо така буде воля монарха.

Річард скривився.

— У вашому викладі це все більше нагадує якусь гру, генерал.

Пересунь цю фігуру туди, щоб противник не міг зайняти оте поле, і так далі.

Генерал пригладив вуса.

— Зараз хід ваш, Магістр Рал. Річард відкинувся на спинку крісла.

— Я розумію.

Він задумався, не знаючи, як вчинити. Може, запитати генерала, яка з родин буде лояльною? Ні, цього робити не варто. Не можна довіряти людині, яку вперше бачиш.

Він подивився на Кару. Обличчя її було незворушним. Річард перевів погляд на Раїну. Та, судячи з усього, теж нічого не хотіла йому порадити.

Річард, піднявшись, підійшов до вікна і подивився на місто. Як шкода, що тут немає Келен! Їй було все відомо про такого роду речі. Кампанія по захопленню Серединних Земель з кожним днем стає дедалі складнішою, ніж він думав.

Звичайно, можна просто послати д'харіанські війська навести там порядок, але люди потрібні і тут. Крім того, робити це, коли питання вже вирішене, прояв слабкості. Час, звичайно, терпить, але необхідно, щоб Кельтон залишався йому вірним. Від нього залежить капітуляція інших країн. Якщо упустити Кельтон, всі його плани зруйнуються.

Келен дала б вірну пораду. Може, залишити рішення до її з Зеддом приїзду? Вона скоро приїде. Але чи достатньо скоро?

Келен, що ж мені робити?

Келен.

Генерал терпляче чекав. Річард повернувся до нього:

— Раз Кельтону так необхідний монарх, ви його отримаєте. Владою Магістра Д'Хари, якому підпорядкований зараз Кельтон, я призначаю вам королеву. Відтепер королева Кельтона — Келен Амнелл.

Генерал Болдуїн схопився зі стільця.

— Ви призначаєте нашою королевою Келен Амнелл?!

Погляд Річарда став жорстким, він поклав руку на меч.

— Саме так. І Кельтон їй підчиниться. Як і ваша капітуляція, цей наказ не обговорюється. Генерал Болдуїн впав на коліна.

— Магістр Рал, я насилу можу повірити, що надали таку честь моєму народові! Всі будуть дякувати вам!

Річард, вже готовий вихопити меч, завмер, почувши слова генерала. Такого він не сподівався. Генерал підвівся.

— Магістр Рал, я повинен негайно відбути до столиці, щоб повідомити цю велику новину військам. Для них, як і для мене, велика честь бути підданими Келен Амнелл.

Річард, не знаючи, що на це сказати, вимовив тільки:

— Я радий, що ви приймаєте мій вибір, генерал Болдуін.

— Приймаю? — Сплеснув руками кельтонець. — Я не міг і сподіватися на таке, Магістр Рал! Келен Амнелл — королева Галеї. І нам завжди було прикро, що сама Мати-сповідниця править нашими одвічними суперниками. Але тепер, коли вона стала і нашою королевою теж, це доведе всім, що Магістр Рал цінує Кельтон так само високо, як і Галею. Коли ви оженитеся на ній, то породичаєтеся і з нашим народом, так само як з галейцями.

Річард похолов. Звідки йому відомо, що Келен — Мати-сповідниця?

Добрі духи, що сталося?

Генерал Болдуїн відірвав руку Річарда від меча і міцно її потиснув.

— Магістр Рал, це найвища честь, якої коли-небудь удостоювався мій народ! Мати-сповідниця — наша королева! Дякую вам, Магістр Рал, тричі дякую!

Генерал Болдуїн сяяв від щастя, але Річард був на грані паніки.

— Сподіваюся, генерал, це скріпить нашу єдність. Змахнувши рукою, генерал радісно засміявся.

— Назавжди, Магістр Рал! Назавжди! А тепер, з вашого дозволу, я повинен негайно їхати назад, щоб сповістити наш народ про велику подію.

— Зрозуміло, — насилу вичавив Річард. Потиснувши руки Карі і Раїні, генерал Болдуїн стрілою вилетів з кімнати. Річард в потрясінні дивився йому вслід.

— Щось трапилося, Магістр Рал? — Насупилася Кара. — Ви стали блідим як полотно.

Річард із зусиллям відірвав погляд від дверей, що зачинилися за генералом, і подивився на Кару.

— Він знає, що Келен — Мати-сповідниця… — Кара спантеличено підняла брови.

— Всі знають, що ваша наречена, Келен Амнелл, — Мати-сповідниця.

— Що?! — Помертвілими губами прошепотів Річард. — І ти теж?

Кара кивнула, а Раїна сказала:

— Звичайно. — І додала:

— Магістр Рал, ви погано виглядаєте. Ви не захворіли? Може, вам краще присісти?

Річард дивився перед собою незрячим поглядом.

— На неї були накладені чари. Ніхто не знав, що вона Мати-сповідниця. Ніхто.

Великий Чарівник наклав на неї чари, щоб приховати її справжню особистість. І ви раніше теж не знали, хто вона насправді.

Кара спантеличено насупилася.

— Не знали? Це досить дивно, Магістр Рал. Мені здається, ніби я завжди знала, що вона Мати-сповідниця.

Раїна згідно кивнула.

— Цього не може бути, — сказав Річард і, обернувшись до дверей, крикнув: Докас! Іган!

Двоє охоронців миттєво вломилися у двері, готові до бою.

— Що трапилося. Магістр Рал?

— На кому я одружуся?

Обидва д'харіанца завмерли в подиві.

— На королеві Галеї, Магістр Рал, — відповів Докас.

— Хто вона така?!

Солдати обмінялися спантеличеними поглядами.

— Ну, — промимрив Іган, — вона королева Галеї, Келен Амнелл, Мати-сповідниця.

— Мати-сповідниця, здається, померла! Що, ніхто з вас не пам'ятає мою промову перед представниками Серединних Земель, тут, в Залі Ради? Не пам'ятаєте, як я говорив їм, що вони заради її пам'яті повинні об'єднатися з Д'Харою?

Докас почухав потилицю. Іган, закусивши палець, задумливо дивився в підлогу.

Раїна оглянула інших у надії, що вони дадуть відповідь. Нарешті лице Кари посвітліло.

— Здається, я згадала, Магістр Рал! Але, по-моєму, ви говорили про Матерів-споведниць взагалі, а не про вашу наречену.

Річард обвів своїх охоронців запитальним поглядом, і всі кивнули, підтверджуючи слова Кари.

Щось пішло не так.

— Слухайте, я знаю, що ви не розумієте, але мова йде про магію.

— Тоді ви маєте рацію, Магістр Рал, — погодилася Раїна і стала серйозною. Чари могли нас обдурити. Ви володієте магією, тому здатні їм протистояти.

Ми повинні вірити вам, коли мова йде про чари.

Річард нервово потирав руки, а очі його бігали з одного предмета на інший, не здатні ні на чому зупинитися. Щось трапилося. Сталося щось жахливе. Але що? Може, Зедд зняв закляття? Напевно, у нього були на те причини. Може, нічого страшного і не сталося. Зедд з нею. Зедд її захистить.

Річард розвернувся.

— Лист! Я послав їм лист. Можливо, Зедд зняв закляття, дізнавшись, що я відбив Ейдіндріл у Імперського Ордена, вирішивши, що більше немає необхідності її ховати?

— Звучить розумно, — погодилася Кара. Річард був не в силах вгамувати тривогу.

А що, якщо Келен розізлилася, що він розігнав союз Серединних Земель, і змусила Зедда зняти закляття, щоб усі дізналися, що у Серединних Земель як і раніше є Мати-сповідниця? Якщо так, то це нісенітниця, значить, вона просто на нього розсердилася. Але якщо Келен в біді, він зобов'язаний їй допомогти.

— Докас, негайно відшукай генерала Райбаха і приведи сюди. — Докас, стукнувши кулаком в груди, випарувався. — Іган, а ти піди поговори з офіцерами і солдатами. Веди себе як ні в чому не бувало, просто послухай розмови про мене, про моє весілля або що-небудь в цьому роді. З'ясуй, чи знають всі інші, що Келен — Мати-сповідниця.

В очікуванні генерала Райбаха Річард походжав по кімнаті, розмірковуючи. Що ж робити? Келен з Зеддом повинні приїхати ось-ось, але раптом щось сталося?

Навіть якщо Келен на нього розсердилась, це не завадить їй приїхати в Ейдіндріл, причому якомога швидше, щоб зробити йому догану, прочитати лекцію з історії Серединних Земель і пояснити, що саме він знищив.

Може, вона навіть скаже йому, що весілля не буде і що вона більше не бажає його бачити. Ні. Цьому він все одно не повірить. Келен любить його і ніколи не відмовиться від своєї любові. Він повинен вірити в її любов, як і вона в любов його, Річарда.

Розчинилися двері, і ввійшла Бердіна з купою паперів у руках. В зубах вона тримала перо. Посміхнувшись з пером у роті, вона вивалила свою поклажу на стіл.

— Нам треба поговорити, — змовницьки знизивши голос, сказала вона. — Якщо ви не зайняті.

— Докас пішов за генералом Райбахом, Мені необхідно терміново з ним переговорити.

Бердіна подивилася на Кару з Раїною, потім на двері.

— Хочете, щоб я пішла, Магістр Рал? Щось трапилося?

Річард вже з'ясував достатньо, щоб зрозуміти важливість знайденого ними в замку щоденника. Все одно до приходу Райбаха робити нічого.

— На кому я одружуся?

Бердіна, сівши на стілець, відкрила книгу і перегорнула принесені папірці.

— На королеві Келен Амнелл, Матері-сповідниці. — Вона з надією підняла очі. — У вас знайдеться трохи часу? Мені потрібна ваша допомога.

Річард, зітхнувши, обійшов стіл і встав з нею поруч.

— До приходу Райбаха час є. Що тобі потрібно?

Вона постукала пером по відкритому щоденнику.

— Я майже перевела цей уривок. Здається, він дуже переживав з приводу того, про що писав, але я не знаю двох слів, які представляються мені важливими. — Вона взяла древнєд'харіанську версію «Пригод Бонні Дей». — Я тут знайшла місце, де є ці два слова. Якщо ви пригадаєте, що тут написано, я їх визначу.

Річард читав «Пригоди Бонні Дей» сотні раз і думав, що знає її напам'ять. Але скоро з'ясувалося, що це не так. Звичайно, книгу він знав добре, але згадати все дослівно виявилося зовсім непросто. Він пам'ятав тільки сюжет. А якщо не процитувати точно фразу, толку не буде.

Річард неодноразово ходив в замок шукати книгу на відомій йому мові, але не знайшов жодної. Тому справа з перекладом просувалося повільніше, ніж хотілося.

Бердіна вказала місце в книзі, де були потрібні їй слова.

— Можете сказати, що це за позиція? Річард трохи підбадьорився.

Це був початок глави. Найкраще йому вдавалося відновлювати в пам'яті саме початки глав, тому що вони завжди були самими цікавими.

— Так! Це розділ, в яком вони виїжджають. Я Пам'ятаю. Вона починається так: «Втретє на цьому тижні Бонні порушив встановлене батьком правило, яке забороняє ходити в ліс самому».

Бердіна нахилилася, вдивляючись в рядки.

— Так, ось це слово — «порушив», я його так само перевела. Це — «правило», а це — «втретє»?

Річард глянув і кивнув. Задоволена відкриттям Бердіна посміхнулася, вмочила перо в чорнильницю і почала заповнювати нечисленні пропуски на іншому листку.

Закінчивши, вона з гордістю простягнула йому переклад.

— Ось що написано в цьому уривку з щоденника. Річард взяв папір і повернувся так, щоб світло з вікна падало на лист.

«Серед нас киплять суперечки. Третє Правило Чарівника: пристрасть править розумом.

Я боюся, як би це саме підступне правило не стало причиною нашої загибелі. Хоча нам добре відомі наслідки цього, я точно знаю, що дехто з нас все одно порушує його. Кожна фракція заявляє, що керується виключно розумом, але я боюся, що в розпачі, який охопив всіх, нами керують саме пристрасті. Навіть Альрік Рал шле шалені пропозиції. А тим часом Соноходці захоплюють наших людей. Я молюся, щоб башти були добудовані, інакше нам всім кінець. Сьогодні я попрощався з друзями, що йдуть до башт. І ридав, знаючи, що більше в цьому світі ніколи з ними не зустрінуся. Скільки ще їх помре в цих баштах через захист самої суті розуму? Але я знаю, що, якщо ми порушимо Третє Правило, ціна, на жаль, виявиться набагато вище.

Дочитавши, Річард відвернувся до вікна. Він знав, що в кожній вежі був заточений Вогонь Життя чарівника, але до цих пір загиблі чарівники ніколи не були для нього реальними людьми. І тепер його проймала дрож від болю, які відчувалися в словах, написаних людиною, чиї кістки протягом тисячоліть лежали в тій кімнаті замку. Слова ніби відродили давно померлого чародія.

Річард задумався про Третє Правило, намагаючись розібратися в його значенні.

Перше і Друге йому роз'яснили спочатку Зедд, а потім Натан, і продемонстрували все на наочних прикладах. А з цим йому доведеться розбиратися самостійно.

Річард згадав, як розмовляв з деякими з тих, хто вирішив виїхати з Ейдіндріла. Він хотів дізнатися, чому вони їдуть, і перелякані люди говорили йому, що їм відома правда: він — чудовисько і переб'є всіх заради свого задоволення.

Немовби бачивши це на власні очі, вони розповідали про те, як Магістр Рал тримає в палаці дітей-рабів, як затягує до себе в ліжко незліченну кількість юних дівчат, а потім викидає їх на вулицю оголених, вони ніби втрачають розум від пережитого кошмару. Вони заявляли, що знають особисто таких, що бачили викидні цих нещасних жертв його похоті і всі вони були виродками.

Вони плювали йому в обличчя за ті злочини, які він нібито вчинив.

Річард питав, чому ж вони тоді такі відверті з ним, раз він такий монстр. На це йому відповідали, що він ніколи не заподіє їм шкоди прилюдно, що всі знають, як він вміє прикидатися на публіці добреньким, обдурюючи людей, тому вони впевнені, що він нічого їм не зробить при свідках, а потім вони будуть вже далеко.

І чим більше Річард намагався їх переконати, тим міцніше люди трималися за свої вигадки. Вони говорили, що чули про це від багатьох, а значить, це напевно правда. Вони пристрасно трималися за свої страхи і не бажали прислухатися до доводів розуму. Вони просто-напросто хотіли втекти в пошуках захисту, який, як вони чули, надає Імперський Орден.

Їх пристрасть вела їх прямо до загибелі. Може, це і є порушення Третього Правила? Але Річард не був упевнений, що це точний приклад. Швидше він був більше пов'язаний з Першим Правилом: люди вірять тому, у що хочуть вірити, або тому, що хочуть, щоб це було правдою, або тому, що бояться, що це правда. Або навіть тут було кілька правил, порушених одночасно, і він не міг визначити, де закінчується одне і починається інше.

А потім Річард згадав, як одного разу, ще в Вестланді, пані Ренкліфф, яка зовсім не вміла плавати, вирвалася з рук чоловіків, які намагалися її утримати і кинулася в весняну річку, що розлилася, за зісковзнувшим туди сином. Вона не могла дочекатися, коли підпливе човен. Чоловіки вже спустили човен на воду і буквально через кілька хвилин врятували хлопчика. Чад Ренкліфф же виріс без матері. Її тіла так і не знайшли.

По шкірі Річарда пробігли мурашки, ніби його самого занурили в крижану купіль. Ось воно, Третє Правило Чарівника: пристрасть править розумом.

Цілу годину, поки Докас не привів генерала, Річард розмірковував про те, яким чином людські пристрасті, затьмарюючи розум, приводять до нещасть. І про те, яку роль в цьому може зіграти магія.

Увійшовши до кімнати, генерал Райбах стукнув себе кулаком у груди.

— Магістр Рал! Докас сказав, що ви бажаєте мене бачити.

Річард швидким кроком підійшов до нього.

— Скільки часу вам знадобиться, щоб організувати пошукові групи?

— Магістр Рал, мої воїни — д'харіанці. Вони завжди готові знятися з місця миттєво.

— Відмінно. Ви знаєте мою наречену, Келен Амнелл?

— Так, — кивнув Райбах. — Мати-сповідницю.

— Ну так, Мати-сповідницю, — скривився Річард. — Вона їде сюди з боку Ебініса. І повинна вже бути тут, але її немає. Ймовірно, щось трапилося. На неї було накладено закляття, щоб ніхто не міг впізнати в ній Мати-сповідницю, але воно чомусь перестало працювати. Може бути, все це нісенітниця, але можливо, означає великі неприємності. У будь-якому разі тепер вороги точно знають, хто вона така.

Генерал потеребив руду бороду, потім підняв на Річарда сіро-зелені очі.

— Зрозуміло. І що я повинен зробити?

— У нас в Ейдіндрілі близько двохсот тисяч людей, і ще сотня тисяч розкидана по передмість. Я не знаю точно, де вона, крім того, що імовірно десь в південно-західному напрямку від міста і що вона їде сюди. Я хочу, щоб ви взяли з собою половину розміщених в місті військ і відшукали її.

Генерал, важко зітхнувши, потер шрам на щоці.

— Це сила-силенна людей, Магістр Рал. Ви впевнені, що розумно вивести з міста таку кількість військ?

Річард нервово крокував між столом і генералом.

— Я не знаю точно, де вона. Якщо нас буде занадто мало, ми можемо проїхати повз неї в п'ятдесяти милях і навіть не знати про це. А так ми розкинемо широку мережу, перекриємо кожну стежку і не упустимо її.

— Ми? Значить, ви теж поїдете? — Річарду дуже хотілося взяти участь у пошуках, але він глянув на Берліну і подумав про попередження, отримане через три тисячі років. Третє Правило Чарівника: пристрасть править розумом.

Берліні потрібна його допомога в перекладі щоденника. Він вже почерпнув звідти дуже важливі відомості про минулу війну, про башти і Соноходців. І один Соноходець знову прийшов у світ.

Якщо він відправиться на пошуки, а Келен якимось чином проїде мимо, то до зустрічі з нею пройде більше часу, ніж якщо він залишиться в Ейдіндрілі.

І ще є замок. У замку щось трапилося, і він, Річард, зобов'язаний берегти існуючу в замку магію.

Пристрасть гнала Річарда на пошуки Келен, але розум твердив протилежне. Перед його внутрішнім зором стояла пані Ренкліфф, яка пірнула у темну воду, не в силах чекати човен. Ці солдати — його човен.

Вони знайдуть Келен і зможуть її захистити. Він навряд чи зможе значно підсилити пошук. Вождь повинен слідувати доводам розуму, інакше за його пристрасті доведеться розплачуватися усім.

— Ні, генерал. Я залишаюся в Ейдіндрілі. Зберіть війська. Візьміть кращих слідопитів. — Він подивився офіцеру прямо в очі. — Я знаю, мені не потрібно говорити вам, наскільки це для мене важливо.

— Так, Магістр Рал, — співчутливо сказав генерал. — Не турбуйтеся, ми знайдемо її. Я особисто піду з військами. — Він притиснув кулак до серця. — Ми віддамо життя, якщо знадобиться, але ваша королева буде в цілості й схоронності.

— Дякую, генерал Райбах! — Річард поклав руку йому на плече. — Я знаю, що навряд чи зможу зробити більше, ніж зробите ви. Так зостануться з вами добрі духи.

44

— Будь ласка, чарівник Зорандер!

Худий чарівник навіть не підняв очей від бобів із шинкою. Енн не могла зрозуміти, як в цій людині вміщається стільки їжі.

— Ти чуєш мене?

Вона не любила кричати, але її терпіння підходило до кінця. Складнощів виявилося куди більше, ніж вона могла припустити. Енн знала, що повинна його розсердити, але це було вже занадто.

Зітхнувши від задоволення, чарівник Зорандер прибрав олов'яну миску в мішок.

— Спокійної ночі, Натан. Натан, вигнувши брову, дивився, як чарівник Зорандер заповзає під ковдру.

— Спокійної ночі, Зедд.

З Натаном теж стало надзвичайно важко розмовляти з тих пір, як з'явився старий чарівник: раніше у нього не було такого сильного союзника. Енн схопилася і, взявшись у боки, втупилася в сиву скуйовджену чуприну, яка стирчала з мішка.

— Чарівник Зорандер, я благаю вас! — Її виводила з себе необхідність вимолювати у нього допомогу, але вона на власному досвіді переконалася, до чого призводять спроби змусити його силою. Енн дивувалася, як він примудряється проробляти такі речі, обминаючи накладене нею за допомогою Рада-Хань блокування.

Натана це жахливо веселило, але аббатисі було не до веселощів. Вона мало не плакала.

— Прошу вас, чарівник Зорандер! Голова повернулась, вогонь осяяв худе обличчя. Горіхові очі втупилися в неї.

— Відкриєш книжку ще раз — помреш.

Якимось чином він ухитрився обійти її щити і накласти чари на її дорожній щоденник. Відкривши його нині вночі, Енн побачила послання від Верни, яка писала, що на неї надягли нашийник і ув'язнили в лікарняній палаті.

Коли Енн відкрила щоденник, заклинання почало діяти. У повітря піднявся яскравий вогненний стовп, і старий чарівник спокійнісінько сказав їй, що якщо до того моменту, коли яскрава іскра торкнеться землі, вона не закриє книгу, то згорить заживо.

Стежачи краєм ока за падаючої іскрою, Енн примудрилися квапливо черкнути Верні, що та зобов'язана вивести з Палацу сестер, і ледь встигла закрити щоденник. Вона розуміла, що чарівник не перебільшує, говорячи про смертельну властивість накладеного ним закляття.

Енн і зараз бачила м'яке мерехтіння чар навколо щоденника. Ні з чим подібним вона ніколи раніше не стикалася, а головне, не могла зрозуміти, як він зміг виконати цей фокус з Рада-Хань на шиї. Натан теж не розумів, і його це явно зацікавило. Енн не знала, як відкрити щоденник і при цьому залишитися в живих.

Вона присіла навпочіпки біля спального мішка.

— Чарівник Зорандер, я розумію, що у вас є вагомі підстави бути незадоволеним мною, але мова йде про життя і смерть. Мені прийшло послання, і я повинна дати відповідь. Життя сестер Світла під загрозою. Будь ласка, чарівник Зорандер! Сестри можуть загинути! Я знаю, ви добра людина і не допустите цього.

Зедд витяг з-під ковдри руку і тицьнув у неї кістлявим пальцем.

— Ти перетворила мене на раба, а я тебе попереджав. Я ж сказав тобі: ти порушила перемир'я і засудила своїх сестер Світла до смерті. Ти поставила під загрозу життя тих, хто мені дорогий. Вони можуть загинути через те, що ти не дозволила мені їм допомогти. Ти завадила мені захистити чарівні речі, що зберігаються в замку Чарівника. Через це можуть загинути всі, хто населяє Серединні Землі.

— Та як же ти не розумієш, що наші життя взаємозалежні? Це війна проти Імперського Ордену, а не між нами! Я не хотіла завдавати тобі зло, мені потрібно лише отримати твою допомогу.

Зедд хмикнув:

— Пам'ятай, що я тобі сказав: вам з Натаном краще не спати. Якщо я застану тебе сплячою і Натан теж буде спати, ти вже не прокинешся. Чесне попередження, хоча ти його і не заслуговуєш. — Він відвернувся і натягнув на голову ковдру. «О Творець, так і має бути по цьому пророцтву, чи щось все ж іде не так?» Енн присунулася до Натана.

— Натан, ти не зміг би трохи його напоумити? Пророк глянув на неї:

— Казав я тобі, що ця частина твого плану — суще безумство! Одягти нашийник на хлопчиська — це одне, але на Чарівника першого рангу — зовсім інше. Ти придумала, ти й їж.

Зціпивши зуби, Енн схопила його за сорочку.

— Верну можуть вбити цим нашийником! А якщо вона помре, всі сестри загинуть теж!

Натан спокійно зачерпнув ложкою бобів.

— Я відмовляв тебе з самого початку. Тебе мало не вбили в замку, але ця частина пророцтва ще небезпечніша. Я з ним говорив. Він сказав тобі правду. З його точки зору ти піддала його друзів смертельній небезпеці. І якщо у нього з'явиться можливість, він уб'є тебе і втече до них на допомогу. Я в цьому аніскільки не сумніваюся.

— Натан, ну як після стількох років, що ми з тобою провели разом, ти можеш бути таким безсердечним?!

— Ти хочеш сказати, як після стількох років полону я можу ще обурюватися цим?

Енн відвернулася. По щоці її скотилась сльоза.

— Натан, — прошепотіла вона, — за весь час, що ти мене знаєш, чи бачив ти, щоб я проявляла жорстокість по відношенню до кого-небудь? Хіба що в разі крайньої необхідності, коли треба було захистити живучих. Чи бачив ти коли-небудь, щоб я боролася за щось, крім збереження життя і свободи?

— Треба думати, ти маєш на увазі не мою свободу.

Енн відкашлялась.

— І я знаю, що мені доведеться тримати відповідь перед Творцем за це, але я поступаю так, тому що повинна і тому що турбуюся про тебе, Натан. Я знаю, що з тобою станеться у великому світі. Люди не зможуть тебе зрозуміти. За тобою будуть полювати і в кінці кінців вб'ють.

Натан прибрав свою миску.

— Ти хочеш вартувати першою чи другою? — Енн притягнула його до себе.

— Якщо ти так вже прагнеш отримати свободу, що тобі заважає заснути під час чергування і дати йому можливість мене вбити?

Пророк насмішкувато глянув на неї;

— Звичайно, я мрію позбутися нашийника. І єдине, на що я не здатний заради цього, — вбити тебе. Якби я був згоден отримати свободу такою ціною, ти була б вже мертва тисячу разів і прекрасно про це знаєш!

— Прости, Натан! Я знаю, що ти добрий, і розумію, що ти не раз рятував мені життя. Це дуже важливо, Натан, і в мене розривається серце від того, що мені доводиться змушувати тебе допомагати.

— Змушувати? — Розсміявся пророк. — Енн, ти сама кумедна жінка на світі! Та цю виставу я б не погодився упустити ні за які пряники!

Хто, крім тебе, купив би мені меч? Та ще надав можливість використати його в роботі? В цьому пророцтві сказано, що ти повинна його розсердити, і ти добре справляєшся зі своїм завданням. Я навіть боюся, що надто добре. Так що я буду чергувати першим. Не забудь перевірити свій спальник. Неможливо сказати, що він з ним створив на цей раз. Я як і раніше не розумію, як він примудрився нагнати туди бліх.

— Я теж. До цих пір чешусь. — Енн неуважно почухала шию. — Ми майже вже вдома. Залишилося трохи.

— Дома! — Перекривив він. — А потім ти нас вб'єш.

— Благий Творець, — прошепотіла Енн сама себе. — Хіба у мене є вибір?

Річард, позіхнувши, відкинувся на спинку стільця. Він так втомився, що повіки закривалися самі собою. Дивлячись на нього, Бердіна теж почала потягатись і позіхати, Потім протяжне позіхання долинуло від дверей, де стояла Райна.

Пролунав стукіт, і Річард миттєво схопився. — Заходьте!

З'явилася голова Ігана.

— Прибув гонець.

Річард махнув рукою, і увійшов д'харіанський солдат у важкому плащі, від якого несло кінським потом. Гонець привітав Річарда, притиснувши кулак до серця.

— Сядь! — Звелів йому Річард. — Схоже, ти довго скакав.

Поправивши на боці бойова сокира, солдат покосився на стілець.

— Я не втомився. Магістр Рал. Але, боюся, мені нема чого вам повідомити.

Річард впав на стілець.

— Зрозуміло. Ніяких слідів? Нічого?

— Ніяких, Магістр Рал! Генерал Райбах наказав передати вам, що ми обнишпорили кожен дюйм, але поки не виявили нічого.

Річард засмучено зітхнув:

— Що ж, гаразд. Дякую. Піди поїш щось.

Відсалютувавши, солдат пішов. Ось уже два тижні щодня до Річарда приїжджали гінці. Солдати розбилися на групи, щоб прочесати всі околиці, і кожна надсилала свого гінця. Цей був п'ятим за сьогоднішній день.

Отримувати рапорти про події двотижневої давності — а саме стільки добиралися до Ейдіндріла гінці — було все одно що читати історію. Вони цілком могли знайти Келен тиждень тому і вже везти її сюди, однак поки на нього ще сиплються повідомлення про невдачі. Надію знайти її він постійно в собі підтримував.

Щоб поменше піддаватися тривозі, Річард впритул зайнявся щоденником.

Щоденник викликав у нього таке ж відчуття, як і доповіді гінців — немов він спостерігає за ходом історії. Він досить швидко почав розуміти древнед'харіанськое наріччя краще Бердіни.

Оскільки він добре знав «Пригоди Бонні Дей», вони головним чином працювали з цією книгою, складаючи словник у міру виявлення значення нових слів. Чим більше Річард дізнавався слів, тим більше він міг прочитати і в результаті точніше згадував книгу свого дитинства, що знову ж вело до поповнення словника.

Тепер йому було простіше самому читати щоденник, ніж пояснювати Бердіні слова, які вона акуратно записувала. Древнєд'харіанський вже почав снитися йому по ночах, і наяву він ні-ні та й вставляв слівце з цієї мови.

Чарівник, який вів щоденник, жодного разу не назвав в ньому свого імені. Адже це був особистий щоденник, а не офіційний запис, так що у нього не було такої необхідності. Бердіна з Річардом стали звати його Коло — від «колобічін», що означало «радник» по древнед'харіанськи.

У міру того як Річард читав щоденник, перед ним розгорталася страхітлива картина. Коло вів його за часів тієї війни, коли були зведені Вежі Згуби в Долині заблукалих. Сестра Верна якось сказала йому, що вежі охороняють долину ось уже кілька тисячоліть і були побудовані, щоб зупинити велику війну. Читаючи, з якими труднощами древні чарівники будували ці башти, Річард все більше переживав через те, що зруйнував їх.

В одному місці Коло згадав, що веде щоденник з дитинства і заповнює по одному зошитові в рік. Отже, цей, сорок сьомий за рахунком, він писав, коли йому було за п'ятдесят. Річард збирався потім пошукати в замку інші щоденники Коло, але поки і в цьому залишалося чимало таємниць.

Судячи з усього, Коло був довіреною особою інших чарівників замку.

Більшість з них володіли обома сторонами магії — і магією Збитку, і магією Приросту, і лише деякі — тільки магією Прирости. Коло дуже шкодував тих, хто народився лише з однією стороною дару, і всіляко захищав їх. Ці «нещасні чарівники» вважалися мало не безпорадними, але Коло вважав, що вони теж можуть внести свою лепту у спільну справу, і боровся за надання їм повноправного статусу в замку.

За часів Коло в замку жили сотні чарівників, тут кипіло життя. Росли сім'ї, бігали діти, друзі відвідували друзів. У пустельних нині коридорах колись звучав сміх і людські голоси. Кілька разів Коло згадував Фріду, мабуть, дружину, а також сина і маленьку доньку. Діти мали доступ лише на деякі поверхи замку, і, крім звичайних шкільних предметів — читання, письма, математики, вивчали пророцтва і вчилися користуватися своїм даром.

Але над величезним замком нависла смертельна загроза. Почалася війна.

Крім іншого, в обов'язки Коло входило чергування біля сильфіди.

Річард згадав, що зустрінутий ним у замку мрісвіз цікавився, чи не прийшов він розбудити Сильфіда. Він вказував вниз, де вони знайшли щоденник Коло, і казав, що нарешті до неї відкритий доступ. Коло іноді згадував у щоденнику, що Сильфіда дивиться, як він пише.

Зрештою, трохи навчившись древнєд'харіанському, Річард з Бердіною перестали скакати туди-сюди, бо це їх тільки заплутувало. Простіше було почати з першої сторінки і йти вперед слово за словом, оскільки так було легше стежити за ходом думки Коло. Вони здолали не більше чверті щоденника, але з кожним днем швидкість читання підвищувалася.

Річард знову потягнувся і позіхнув, і тут Бердіна ткнула пальцем:

— Що це за слово?

— Меч, — відповів він не замислюючись. Він пам'ятав його з «Пригод Бонні Дей».

— Хм-м. Погляньте-но — схоже, Коло пише про ваш меч.

Передні ніжки стільця з гуркотом вдарилися об підлогу. Річард рвонувся вперед і схопив листок, де Бердіна почала записувати переклад. Пробігши його очима, Річард взяв оригінал і почав вчитуватися в кожне слово.

«Сьогодні третя спроба викувати Меч Істини не увінчалася успіхом. Дружини і діти п'ятьох загиблих бродять по коридорах в невтішному горі. Скільки ще загине, перш ніж ми доб'ємося успіху або закинемо цю справу як безнадійну?

Мета, може, і велика, але ціна стає воістину неможливою.»

— Ти правий, — пробурмотів Річард і здригнувся, подумавши про те, скільки людей загинули заради його меча. Він звик думати про нього як про чарівний предмет, вважаючи його звичайним мечем, на який могутній чарівник наклав чари. Тепер він соромився цих думок.

Річард приступив до наступної сторінки. Приблизно через годину, постійно звіряючись зі словником і радячись з Бердіною, він переклав:

«Минулої ночі вороги через Сильфіда заслали вбивць. Добре, що вартові були напоготові, інакше вони домоглися б успіху. Коли вежі запрацюють, Старий світ буде остаточно запечатаний і Сильфіда засне. Тоді ми всі зможемо зітхнути вільно, крім того нещасного, хто буде чергувати біля Сильфіди. У нас немає способу дізнатися, що вежі запрацювали і чи є хто-небудь біля Сильфіди, тому чергового неможливо вчасно відкликати. Коли виникне бар'єр, черговий виявиться запечатаним разом з Сильфідою.»

— Башти, — пробурмотів Річард. — Коли вони добудували їх і відокремили Новий світ від Старого, ця кімната виявилася запечатаною. Тому Коло в ній і залишився. Він не міг вийти.

— Тоді чому ж вона відкрита тепер? — Поцікавилася Бердіна.

— Тому що я знищив вежі. Пам'ятаєш, я говорив, що кімната Коло виглядає так, ніби її випалили зовсім недавно? Мабуть, це сталося тоді, коли я знищив вежі. А заодно і розпечатав кімнату Коло вперше за три тисячі років.

— А навіщо вони запечатали кімнату з колодязем?

Річард моргнув.

— Гадаю, що ця Сильфіда, про яку пише Коло, живе в цьому колодязі.

— А що таке Сильфіда? Мрісвіз теж про неї згадував.

— Поняття не маю. Але вони якимось чином нею користувалися, щоб потрапити в інші місця. Коло пише про вбивць, засланих ворогами через Сильфіду. А вороги — із Старого світу.

Бердіна, нахилившись до нього, заклопотано знизила голос:

— Ви хочете сказати, що ці чарівники могли потрапляти прямо звідси в Старий світ і назад?

Річард почухав родимку.

— Звідки мені знати, Бердіна! Але схоже, що так. Бердіна продовжувала дивитися на Річарда так, наче чекала від нього проявів буйного божевілля.

— Магістр Рал, але хіба таке можливо?

— Не знаю. — Річард глянув у вікно. — Уже пізно. Пішли-но краще спати.

Берліна знову позіхнула.

— Непогана думка.

Річард зачинив щоденник Коло і сунув під пахву. «Почитаю на сон грядущий» — подумав він.

Тобіас Броган подивився на мрісвіза, який сидів на козлах, потім на тих, хто був в кареті, і, нарешті, на тих, які нишпорили серед його людей.

Лати вершників виблискували в променях вранішнього сонця. Він бачив усіх мрісвізів. Жоден з них не підслуховував, ставши невидимим. Він кинув погляд на Мати-сповіднию в кареті і відчув наростаючий гнів. Його дратувало, що Творець заборонив йому відразу прикінчити її.

Швидко озирнувшись по сторонах, Броган нахилився до сестри:

— Лунетта, мене починає це турбувати! — Вона уважно слухала, але не дивилася в його сторону на випадок, якщо за ними спостерігають мрісвізи. Посланці Творця чи ні, але ці лускаті створення їй дуже не подобалися.

— Але, пане генерал, ви сказали, що Творець звелів вам це зробити.

Це велика честь, якщо Творець вам говорить свою Волю.

— Я думаю, що Творець… Вони в'їхали на гребінь пагорба, і сидячий на козлах мрісвіз піднявся і вказав лапою вперед.

— Бачу! — Прокричав він, гортанно прицокнувши.

Броган підняв голову і побачив розкинуте внизу величезне місто, за яким блищало море. В центрі міста, на острові, оточеному відпливаючою в море рікою, височів величезний палац. Його вежі і дахи сяяли на сонці.

Брогану і перш доводилося бачити великі міста, та й палаци теж, але з таким видовищем він зіткнувся вперше. Незважаючи на огиду, яку він відчував до цього місця, генерал був вражений.

— Це прекрасно! — Видихнула Лунетта. — Лунетта, — прошепотів Броган, — минулої ночі Творець знову з'явився мені.

— Правда, пане генерал? Це чудово! Напевне, Він приготував вам якусь величну роль.

— Те, що він говорить, звучить все більш ненормально.

— Ненормально? Те, що говорить Творець?

Броган трохи повернув голову і зустрівся поглядом з сестрою.

— Лунетта, я думаю, грядуть неприємності. По-моєму, Творець сходить з розуму.

45

Карета зупинилась, і мрісвіз виліз, залишивши дверцята відкритими. Келен побачила, що мрісвізи зібралися в купу і про щось перемовляються. Нарешті вони з Еді залишилися одні.

— Що, по-твоєму, відбувається? — Шепнула Келен. — І де ми? Еді виглянула у вікно.

— Добрі духи! — Здивовано прошепотіла вона. — Ми в самому серці ворожої території!

— Ворожій території? Про що це ти? Де ми?

— В Танімурі, — пошепки відповіла Еді. — Ось це Палац пророків.

— Палац Пророків?! Ти впевнена? — Еді відкинулася на сидінні.

— Я впевнена. Я жила тут деякий час, коли була молодою, п'ятдесят років тому.

Келен недовірливо дивилася на чаклунку.

— У Старому світі? У Палаці Пророків?

— Це було багато років тому, дитя, і це довга історія. Зараз у нас немає часу на довгі розповіді, але якщо коротко, це бути тоді, коли Захисники пастви вбили мого Пела.

Кожен день вони їхали до повної темряви, вирушаючи в дорогу задовго до світанку. Келен з Еді могли хоча б трохи подрімати в кареті, вершники ж, по суті, не спали. Один з мрісвізів, а іноді Лунетта, постійно охороняли полонянок, і жінки за кілька тижнів шляху зуміли перекинутися заледве парою слів.

У міру того як загін просувався на південь, ставало помітно тепліше, і Келен нарешті перестала постійно мерзнути.

— Цікаво, навіщо нас сюди привезли? — Задумливо промовила вона.

— А мене набагато більше займає, чому нас не вбили відразу, відгукнулася Еді.

Келен, виглянувши у вікно, побачила, що мрісвіз розмовляє з Броганом і його сестрою.

— Тому що живі ми представляємо для них набагато більшу цінність.

— Яку ж? — Хмикнула Еді.

— А як ти думаєш? Хто їм потрібен? Коли я спробувала знову об'єднати Серединні Землі, Імперський Орден нацькував на мене чарівника, і мені довелося тікати з Ейдіндріла. А хто тепер об'єднує Серединні Землі? — Брови Еді злегка підвелися.

— Річард. — Келен кивнула:

— Саме так. Вони сподівалися по одній захопити всі країни, що входять в Серединні Землі. Але Річард змінив правила гри, змусивши ці країни здатися йому. — Келен подивилася у вікно. — Як не боляче визнати, але Річард зробив єдине, що дає народам Серединних Земель надію на порятунок.

— Але навіщо ми їм, щоб дістатися до Річарда? — Еді поплескала Келен по коліну. — Я знаю, що Річард любить тебе, Келен, але він не дурень.

— Імператор теж.

— Тоді що він задумав?

Келен глянула в білі очі Еді.

— Ти коли-небудь бачила, як сандарійці полюють на гірського лева? Вони прив'язують до дерева ягня, а самі влаштовуються в засідці.

— І ти думаєш, що ми — те ж ягня? — Келен похитала головою.

— Імперці жорстокі, але вони не дурні. А зараз вони вже не вважають дурнем і Річарда. Річард не стане міняти одне життя на свободу всіх народів, адже він показав, що не боїться рішучих дій. Вони можуть створити ілюзію, що він в змозі нас врятувати, не йдучи при цьому ні на які поступки.

— Ти думаєш, вони праві?

— А ти як вважаєш? — Зітхнула Келен. Еді безрадісно посміхнулася.

— До тих пір, поки ти бути жива, він буде готовий битися своїм мечем навіть з ураганом.

Келен дивилася, як Лунетта злазить з коня. Мрісвізи пішли в самий кінець колони Захисників пастви.

— Еді, нам треба втекти, інакше Річард прийде за нами. Орден, без сумніву, на це розраховує, інакше нас давно б уже убили!

— Келен, з цією «прикрасою» на шиї я не здатна запалити навіть лампи.

Келен сердито дивилася вслід мрісвізам, які віддалялися в ліс. Ті на ходу загорнулися в свої плащі і зникли.

— Знаю. Я теж не можу торкнутися своєї чарівної сили.

— Так як же нам втекти?

Келен дивилася на Лунетту, одягнену в свої різнокольорові ганчірки.

— От якби ми зуміли перетягнути чаклунку на нашу сторону… Стара хмикнула.

— Вона не піде проти свого брата. — Еді знизала плечима. — Вона дуже дивна. Щось в ній є незвичайне.

— Незвичайне? Наприклад?

Еді похитала головою:

— Наприклад, вона безперервно використовує свою чарівну силу.

— Безперервно?

— Так. Чаклунки, та й чарівники, до речі, вдаються до магії тільки в разі потреби. Лунетта не так. З якоїсь причини вона користується нею постійно.

Вона весь час обгорнута в магію, як у свої різнобарвні лахміття. Це дуже дивно.

Лунетта забралася в карету, і вони замовкли. Сівши навпроти, вона мило усміхнулась полонянкам. Схоже, Лунетта перебувала в доброму настрої. Келен і Еді посміхнулися у відповідь. Коли карета рушила, Келен, влаштовуючись зручніше, виглянула у вікно. Мрісвізів вона не побачила, але це зовсім нічого не значило.

— Вони пішли, — сказала Лунетта.

— Що? — Обережно перепитала Келен.

— Мрісвізи пішли. — Карета підскочила на купині, і всі дружно схопилися за поручні. — Вони веліли нам далі їхати самим.

— Куди? — Поцікавилася Келен, сподіваючись втягти Лунетту в розмову.

Очі Лунетти засвітилися.

— До Палацу пророків. — Обличчя її стало захопленим. — Це місце, де повно відьом. Еді метнула на неї сердитий погляд:

— Ми не бути відьми! Лунетта моргнула.

— Тобіас каже, що ми відьми. Тобіас — пан генерал. Тобіас — велика людина.

— Ми не бути відьми! — Повторила Еді. — Ми — жінки, що володіють чарівним даром, дарованим нам Творцем. А Творець не дав би нам щось шкідливе, вірно?

Лунетта не вагалася ні хвилини.

— Тобіас каже, що це Володар дає нам нашу мерзенну магію. А Тобіас ніколи не помиляється.

Еді посміхнулася при вигляді сердитого виразу її обличчя.

— Звичайно, Лунетта! Твій брат — великий і могутній чоловік. — Вона поправила поділ. — Так, значить, ти теж бути зло, Лунетга?

Лунетта насупилася:

— Тобіас каже що я зло. Він намагається допомогти мені бути гарною і боротися з чарами, насланими на мене Володарем. А я допомагаю йому викорчовувати зло, виконуючи волю Творця.

Келен, розуміючи, що Еді доб'ється цим тільки того, що роздратує Лунетту, вирішила змінити тему. Зрештою, Лунетта управляла їх ошийниками.

— А ти часто бувала в Палаці Пророків?

— Ні, — відповіла Лунетта. — Це перший раз. Тобіас каже, що це — будинок зла.

— Тоді навіщо він нас туди везе? — З удаваною байдужістю запитала Келен.

— Посланці звеліли нам, — знизала плечима Лунетта.

— Посланці?

— Мрісвізи, — пояснила Лунетта. — Вони є посланці Творця. Вони кажуть нам, що потрібно робити.

Келен з Еді ошелешено замовкли. Нарешті Келен відновила дар мови.

— Якщо це будинок зла, то не дивно, що Творець хоче, щоб нас туди привезли? По-моєму, твій брат не дуже вірить посланцям Творця. — Від Келен не вислизнув злісний погляд, яким Броган проводжав ідучих в ліс мрісвізів.

Лунетта перекладала свої телячі очі з однієї полонянки на іншу.

— Тобіас не велів мені про них говорити. Келен обхопила коліно.

— А ти не боїшся, що посланці заподіють шкоду твоєму брату? Я хочу сказати, що якщо Палац — місце зла, як він стверджує…

Лунетта нахилилася вперед:

— Я їм не дозволю. Мама сказала, що я повинна завжди захищати Тобіаса, тому що він набагато більш важливий, ніж я. Тобіас обраний.

— А чому твоя мама…

— Думаю, вам краще помовчати, — з погрозою в голосі промовила Лунетта.

Келен відкинулася на сидіння і втупилася у вікно. Цю Лунетту досить легко вивести з себе. Келен вирішила не ризикувати, тим більше що чаклунка за наказом Брогана вже продемонструвала полоненим дію нашийників.

Келен дивилася на пробігаючі мимо будинки Танімури і намагалася уявити, як жив тут Річард. Від цього вона відчувала себе ближче до нього, і туга за коханим трохи вщухла.

Річард, молю, не забирайся в цю пастку! Нехай я помру, тільки спаси Серединні Землі!

Келен бачила багато великих міст — майже всі великі міста Серединних Земель, — і Танімура їм не поступалася. На околицях тулилися халупи, більше схожі на сараї, прибудовані до обшарпаних стін якихось пакгаузів, але чим ближче до центру, тим багатшими ставали будинки. Всюди виднілися торгові лавки. Карета проїхала повз кілька великих ринків, і на вулицях було людно і жваво.

І постійно били барабани. Повільно, розмірено і загрозливо. Коли бій став голоснішим, Лунетта виглянула у вікно, шукаючи очима барабанщиків. Келен зрозуміла, що і чаклунці це не до душі. У вікно вона бачила, що Броган намагається триматися ближче до карети і барабанний бій теж його дратує.

Карета, підстрибуючи, поїхала по кам'яному мосту. За річкою Келен побачила вежі Палацу пророків, що підносилися до неба.

У внутрішньому дворі карета зупинилася. Вершники в яскраво-червоних плащах залишилися сидіти в сідлах, не роблячи спроби спішитися.

У віконці з'явилася похмура фізіономія Брогана.

— Виходь! — Прогарчав він.

Келен почала підніматися.

— Не ти! Я говорю з Лунеттою. А ви сидіть, поки вам не скажуть, що робити далі. — Він пригладив вуса. — Рано чи пізно ти будеш моєю. І заплатиш за свої мерзенні злочини.

— Мрісвізи не дозволяють своїй дресированій собачці доторкнутися до мене! — Кинула Келен. — Творець не дозволить, щоб нікчема вроді тебе торкалася мене своїми брудними лапами! Ти всього лише бруд під нігтями Володаря, і Творцеві це відомо. Він ненавидить тебе!

Гострий біль пронизав їй горло, позбавляючи здатності говорити. Очі Лунетти метали блискавки. Але Келен вже сказала все, що хотіла. Якщо Броган вб'є її, Річарду не знадобиться приходити їй на допомогу, і він не потрапить в пастку.

Лице Брогана стало одного кольору з плащем. Він заскреготав зубами і потягнувся до Келен, але Лунетта вхопила його за руку, прикинувшись, ніби подумала, що він хоче допомогти їй вилізти.

— Дякую, пане генерал. У мене спина болить від постійної тряски. Творець був добрий, даруючи тобі таку силу, брате мій. Він піклується про своїх чад.

Келен хотіла заговорити, щоб розлютити його ще більше, але голос пропав. Лунетта не дала їй вимовити більше ані слова.

Броган, бурмочучи, допоміг Лунетті вибратися з карети і вже зібрався було знову повернутися до Келен, але тут побачив, що хтось наближається. Красива жінка зарозуміло махнула рукою, звелівши генералу відійти. Келен не чула, що вона сказала, але Броган відразу послухався і жестом наказав своїм людям слідувати за ним.

Аерн, якому теж було наказано злізти з козел і йти з Захисниками пастви, через плече кинув на Келен швидкий співчутливий погляд. Келен піднесла молитву добрим духам, щоб візника не вбили.

Коли Захисники пастви від'їхали, Келен відчула, що тиск нашийника послабшав. Вона знову з соромом згадала, що змусила Річарда надіти такий же нашийник. Дяка духам, він все-таки зрозумів, що вона вчинила так, щоб чарівний дар не вбив його. Але нашийники, надіті зараз на неї і на Еді, аж ніяк не покликані їм допомогти. Це звичайні кайдани.

Жінка підійшла до карети і заглянула всередину. На ній було облягаюче червоне плаття, не приховуюче жодного вигину її чудової фігури. Довге густе темне волосся обрамляло обличчя, на якому сяяли чорні очі. Поруч з цією красунею Келен відчула себе грудкою бруду.

Жінка подивилася на Еді:

— Чаклунка? Що ж, можливо, ми знайдемо застосування і тобі. — Вона повернулася до Келен. — Виходь.

Не кажучи більше ні слова, вона розвернулася і пішла геть. Пронизлива біль у спині викинула Келен з карети. Вона насилу зберегла рівновагу, опинившись на землі, і ледве встигла повернутися, щоб підхопити вилетілу слідом за нею Еді. Вони поспішили за жінкою, не чекаючи, поки та ще раз підстьобне їх болем.

Келен бачила навколо інших жінок і чоловіків в балахонах, які снували кудись у своїх справах. Їх охайний вигляд нагадав Келен, що на ній багатотижневий дорожній пил. Втім, вона сильно сподівалася, що їй не дадуть помитися — може, тоді Річард не впізнає її під таким шаром бруду і не приїде за нею.

Будь ласка, Річард! Спаси Серединні Землі!

Залишайся в Ейдіндрілі!

Підстьобуючи Келен магією, жінка провела її і Еді по вимощеній плитами доріжці серед посипаних білими квітами дерев до воріт у високій стіні.

Стражники не зробили спроби зупинити жінку в червоному. Минувши тінисту галявину під розлогими деревами, вони увійшли в велику будівлю, не маючу нічого спільного з похмурими, повними щурів казематами, які очікувала побачити Келен. Будинок скоріше був схожий на гостьове крило для високопоставлених візитерів.

Жінка в червоній сукні зупинилася перед різьбленими дверима. Піднявши засув, вона увійшла всередину. Кімната виявилася непогано обставленою: стільці, оббиті розшитою золотом тканиною, стіл з червоного дерева і дуже зручне на вигляд ліжко.

Жінка повернулась до Келен і Еді:

— Це ваша кімната. — Вона коротко посміхнулася. — Ми хочемо, щоб вам було зручно. Ви будете нашими гостями, поки ми не вирішимо, що з вами робити. Якщо спробуєте пройти через щит, що я встановила на дверях і вікнах, вам здасться, що у вас тріщать всі кістки. І це тільки на перший раз. Втім, вам навряд чи захочеться з'ясовувати, що з вами стане після другої спроби. — Не зводячи очей з Келен, вона тицьнула пальцем в Еді. — При найменшій непокорі я буду карати твою подругу. Навіть якщо ти думаєш, що в тебе достатньо витримки, то швидко переконаєшся в зворотному. Ясно? — Келен кивнула, не знаючи, чи можна їй говорити.

— Я задала питання, — тихим, сповненим злоби голосом промовила жінка.

Еді з криком впала на підлогу. — І ти мені відповіси.

— Так! Так, я зрозуміла! Не роби їй боляче, будь ласка!

Келен кинулася до Еді, що задихалася на підлозі, але жінка заборонила їй допомагати «старій»: нехай сама піднімається.

Келен зупинилася. Жінка зміряла її критичним поглядом, і від її самовдоволеної усмішки у Келен скипіла кров.

— Ти знаєш, хто я? — запитала жінка.

— Ні.

— Ах, який поганий хлопчик! — Вигнула вона брову. — Хоча, напевно, не слід дивуватися, що Річард не розповів про мене своїй майбутній дружині.

— Не розповів — що?

— Я — Мерісса. Тепер тобі ясно?

— Ні.

Жінка розсміялася тихим сміхом, таким же гнітюче чарівним, як і вона сама.

— Ох, який же він все-таки нехороший, якщо приховав такі подробиці від своєї майбутньої дружини!

— Які подробиці? — Келен готова була язика собі відкусити, але не змогла втриматися від запитання.

Мерісса байдуже знизала плечима. — Коли Річард жив тут, я була однією з його учительок. І проводила з ним чимало часу. — Вона знову посміхнулася. Як багато ночей ми провели в обіймах один одного. Я багато чому йому навчила, Такий сильний і ніжний коханець! Якщо ти з ним коли-небудь ляжеш, то насолодишся плодами моїх… уроків.

Обдарувавши Келен на прощання ще однією посмішкою, Мерісса з тихим дзвінким сміхом пішла з кімнати.

Келен стиснула кулаки з такою силою, що нігті вп'ялися в долоні. Їй хотілося кричати, або вити на повний голос. Коли Річарда забирали в Палац пророків, він був упевнений, що вона змусила його надіти нашийник, бо не любить його. Чи міг він встояти перед такою красунею, як Мерісса? Та в нього і не було підстав чинити опір.

Еді, схопивши Келен за плече, різко розверрнула її обличчям до себе:

— Не слухай її!

Келен підняла на неї повні сліз очі.

— Але…

— Річард любить тебе! Вона просто хоче тебе зламати! Вона жорстока жінка і радіє, що змушує тебе страждати. — Піднявши палець, Еді процитувала давню приказку:

— «Ніколи не дозволяй красивій жінці переходити тобі дорогу, якщо в її поле зору може потрапити чоловік». Річард потрапив в її поле зору. Але мені вже доводилося бачити такий вираз очей, як у Мерісси. Це не спрага відбити в тебе чоловіка. Це спрага його крові.

— Але…

— Не втрачай віри в Річарда, — погрозила пальцем Еді. — Саме цього вона і домагається. Річард любить тебе.

— І я не можу допустити, щоб він загинув через мене! — Схлипнувши, Келен впала в обійми Еді.

46

Річард потер очі. Щоденник ставав все більш захоплюючий, але читання, як і раніше забирало багато часу. Йому доводилося довго роздумувати над багатьма словами, намагаючись осягнути їх приховані значення. В останні дні, правда, Річард все частіше ловив себе на тому, що вже не перекладає, а просто читає, але, варто було йому зрозуміти це, як він відразу починав знову спотикатися.

Річарда особливо заінтригували часті згадки про Альріка Рала. Судячи з усього, цей його далекий предок знайшов спосіб протистояти Соноходцям. Багато чаклунів билися над тим, як завадити Соноходцям проникати в сни і розум людей, але тільки Альрік вперто твердив, що знайшов рішення.

Річард з інтересом читав, що Альрік Рал прислав з Д'Хари повідомлення, що вже закрив захисним коконом свій народ, і якщо інші теж хочуть отримати цей захист, то повинні заприсягтися йому у вічній вірності. Тоді ці узи врятують і їх.

Річард зрозумів, що саме з тих пір і передаються у спадок Ралам ці чарівні узи, що зв'язують д'харіанців зі своїм Магістром. Альрік Рал створив їх не для того, щоб поневолити свій народ, а щоб захистити його від Соноходців.

Річард відчув гордість за свого предка.

Затамувавши подих, він читав далі, сподіваючись всупереч очевидності, що Альріку Ралу повірять, хоча і знав, що цього не сталося. Коло цікавився доказами, але все-таки сумнівався. Він писав, що чарівники в більшості своїй вважають, що це якась хитрість, і стверджують, ніби єдине, що цікавить Альріка Рала, — це можливість самому правити світом. Річард застогнав від досади, прочитавши, що вони відправили у відповідь послання, в якому відмовлялися присягнути Альріку і зв'язати себе з ним узами.

Якийсь наполегливий звук діяв Річарду на нерви. Він глянув у вікно і виявив, що на вулиці темно, як у колодязі. А він і не помітив, що сонце сіло. Свічка, яку Річард, здавалося, запалив щойно, згоріла до половини. А дратівливий звук був капанням. Весна потихеньку брала своє.

Відірвавшись від щоденника, Річард знову відчув тривогу за Келен.

Кожен день гінці доповідали, що нічого не виявили. Куди ж вона зникла?

— Мене чекає якийсь гонець?

Кара переступила з ноги на ногу.

— Так, — глузливо промовила вона. — І навіть кілька, але я їм сказала, що ви дуже зайняті тим, що фліртуєте зі мною, щоб вас турбувати.

— Вибач, Кара, — зітхнув Річард. — Я знаю, ти відразу повідомиш, якщо приїде гонець. — Він погрозив їй пальцем. — Навіть якщо я буду спати!

— Навіть якщо будете спати, — посміхнулася вона. Річард оглянув кімнату і спохмурнів.

— А куди поділася Бердіна?

Кара закотила очі.

— Вона вже кілька годин тому сказала вам, що піде поспить перед чергуванням! А ви їй відповіли: «Добре, добраніч». Річард глянув на щоденник. — Так, здається, пригадую. Він знову занурився в читання. Чарівники почали побоюватися, що Сильфіда принесе в замок щось таке, з чим їм не впоратися. Війна, яку вони вели, так і залишилася для Річарда лякаюче таємничою. Кожна сторона створювала чарівні штуки, головним чином різних істот на кшталт Соноходців, а інша створювала контрзаходи, якщо могла.

Річард з подивом дізнався, що деякі з цих істот створювалися не просто з людей — з самих чарівників. Настільки вони зневірилися.

З кожним днем зростала тривога, що до того, як запрацюють вежі, Сильфіда, теж породження їх магії, що дозволяло їй переміщатися на далекі відстані, принесе в замок небезпеку, з якою їм не впоратися. Коло писав, що, як тільки вежі запрацюють, Сильфіда засне. Річард весь час дивувався, що це за Сильфіда така, як вона може «заснути», а головне — яким чином вони розраховували розбудити її пізніше, коли буде потрібно.

Зважаючи на загрози нападу через Сильфіду чарівники вирішили заховати найбільш цінні і небезпечні чарівні речі. Коли останній з цих предметів був відправлений в таємне укриття, Коло написав:

«Сьогодні завдяки блискучій роботі, виконаній сотнею чарівників, вдалося здійснити наш найсміливіший задум. Найбільш цінні речі тепер надійно захищені. Радісний крик рознісся по замку, коли було отримано цю звістку. Багато хто не вірив, що це можливо, але, на превеликий подив, справа зроблена:

Храм Вітрів зник.»

Зник? Що це ще за Храм Вітрів і куди він зник? Коло в своєму щоденнику не дав ніяких пояснень.

Річард, позіхнувши, почухав шию. Очі злипалися. Читати ще залишалося чимало, але потрібно поспати. Він мріяв, щоб Келен скоріше повернулася, і хотів поділитися з Зеддом тим, що дізнався.

Річард встав і побрів до дверей.

— Відправляєтеся в ліжечко, щоб помріяти про мене? — Поцікавилася Кара.

— Як зазвичай, — посміхнувся Річард. — Розбуди мене, якщо…

— Прибудуть гінці… Знаю, знаю. Здається, ви про це згадували.

Річард кивнув і зібрався піти, але Кара схопила його за руку.

— Магістр Рал, вони знайдуть її! З нею буде все в порядку. Відпочиньте як слід. Її шукають д'харіанці, а вони ще не знали поразок. — Річард поплескав її по плечу.

— Я залишу щоденник тут. Нехай Бердіна, коли прокинеться, попрацює з ним.

Увійшовши до себе в кімнату, він позіхнув, потер очі і звалився на ліжко, скинувши лише чоботи і перев'язь з мечем, яку акуратно поклав на стілець. Незважаючи на думку про Келен, Річард заснув майже миттєво.

Болісний сон був перерваний гучним стуком. Річард відкрив очі. Двері відчинилися, і з'явилася Кара з лампою в руках. Підійшовши до узголів'я, вона запалила ще одну лампу.

— Магістр Рал, прокиньтеся! Прокиньтеся!

— Я прокинувся. — Річард сів на ліжку. — В чому справа? Скільки я спав?

— Години чотири. Бердіна працює з щоденником вже пару годин і виявила там щось карколомне. Вона хотіла розбудити вас, щоб поділиться відкриттям, але я не дозволила.

— Тоді навіщо ти розбудила мене зараз? Прибув гонець?

— Так. Він тут.

Річард ледь не влігся назад. Гінці все одно нічого нового не скажуть.

— Вставайте, Магістр Рал. На цей раз новини. Річард миттєво схопився і ривком натягнув чоботи.

— Де він?

— Його ведуть сюди.

Саме в цю хвилину ввійшов Докас, підтримуючи гінця, який ледве стояв на ногах. Судячи з усього, він скакав без відпочинку кілька тижнів.

— Магістр Рал, я привіз вам послання. — Річард жестом запропонував солдату присісти на край ліжка, але той лише відмахнувся. — Ми знайшли дещо. Генерал Райбах велів перш за все сказати вам, щоб ви не лякалися. Її тіла ми не виявили, так що вона напевно жива.

— Що ви знайшли?! — Річард раптом зрозумів, що весь тремтить.

Солдат засунув руку під мундир і дістав щось. Річард вихопив у нього цю річ і розгорнув. Червоний плащ.

— Ми виявили поле битви. Там лежать мерці в таких плащах. Багато мерців. Може, сотня чи близько того. — Солдат витяг з-за пазухи і простягнув Річарду смужку синьої тканини з чотирма золотими китицями по краю.

— Лунетта! — Видихнув Річард. — Це від її одягу!

— Генерал Райбах велів передати вам, що битва була жахливою. Дерева вирвані з коренем, обвуглені і розбиті. Схоже, ніби в битві використали магію. Багато трупів теж спалені. Тільки один з мерців не був Захисником пастви. Він був д'харіанцем. Величезний одноокий мужик. Через вибите око проходить шрам.

— Орск! Це Орск! Охоронець Келен!

— Генерал Райбах наказав передати вам, що немає ніяких ознак того, що її вбили. Найімовірніше, її взяли в полон.

Річард схопив солдата за руку.

— Куди її повезли? — Річард злився на себе за те, що не поїхав сам.

Зараз він вже йшов би по сліду. А так у них пара тижнів фори.

— Генерал Райбах велів передати вам, що слідопити вважають, що бранців повезли на південь.

— На південь?

Річард не сумнівався, що Броган побіжить зі своєю здобиччю в Нікобаріс.

Мабуть, Гратч попрацював непогано, якщо там стільки трупів. Його, напевно, теж схопили.

— Слідопити кажуть, що важко стверджувати точно, тому що це відбулося досить давно і з тих пір сніг кілька разів танув і випадав знову.

Але генерал теж вважає, що бранців повезли на південь. Він зібрав всіх людей і почав переслідування. — Південь, — пробурмотів Річард. — Південь…

Він скуйовдив волосся, намагаючись зібратися з думками. Броган волів втекти, замість того щоб приєднатися до Д'Хари. Значить, Захисники пастви союзники Ордена. Імперський Орден править Старим світом. А Старий світ якраз знаходиться на півдні.

Генерал веде солдат по їхніх слідах на південь. Їде за його королевою. На південь.

Що там сказав мрісвіз в замку?

«Ти потрібен королеві, гладкошкірий брат. Ти повинен її звільнити.»

Вони хотіли їй допомогти. Його друзі-мрісвізи хотіли йому допомогти!

Річард схопив меч і надів через голову перев'язь.

— Мені треба йти.

— Ми йдемо з вами, — заявила Кара. Докас кивнув.

— Ви не пройдете там, куди я йду. Подбайте тут про все. — Він повернувся до солдата. — Де твій кінь?

— Там, у внутрішньому дворику, — махнув рукою той. — Але він ледве ноги пересуває.

— Йому потрібно довезти мене лише до замку.

— До замку! — Кара вчепилася йому в руку. — Навіщо ви їдете в замок? Річард висмикнув руку.

— Це єдиний спосіб вчасно дістатися до Старого світу!

Кара почала заперечувати, але він уже мчав по коридору. Решта бігли за ним. Річард почув за собою дзвін обладунків, але не зупинився. На крики Кари він теж не звертав уваги.

Чи можливо це взагалі? Повинно бути можливо. Він зобов'язаний це зробити. І він це зробить.

Річард вискочив на вулицю і побіг туди, де солдат залишив коня. Пошарпавши по морді втомленого скакуна, він скочив у сідло і, вже розвертаючись, почув голос Бердіни.

— Магістр Рал! Стривайте! Зніміть плащ!

Вона розмахувала щоденником Коло. Річард пришпорив коня. Немає в нього зараз на неї часу. — Магістр Рал! Ви повинні зняти плащ мрісвіза!

Ось це зайве, подумав він. Мрісвізи — його друзі.

— Стійте! Магістр Рал, послухайте мене! — Річард пустив коня галопом; чорний плащ мрісвіза майорів у нього за спиною. — Річард! Зніми плащ!

Після стількох днів тягучого очікування Річард немов вибухнув. Його охопило нестерпне бажання діяти. Палке всепоглинаюче бажання дістатися до Келен придушило всі інші думки. Голос Бердіни потонув в дзвоні підков. Палац зник з очей, і Річард розчинився в темряві.

— Що ти тут робиш?

Броган обернувся на голос. Він не чув, що за ними йде одна з сестер Світла. Він гнівно подивився на літню жінку з стягнутим в пучок сивим волоссям.

— А тобі що за діло?

Вона склала руки на животі.

— Це наш Палац, а ти тут лише гість. І господарям навряд чи може сподобатися, що гості розгулюють там, куди їм заборонено заходити.

Броган примружився:

— Ти хоч знаєш, з ким говориш?! Вона знизала плечима:

— Я б сказала — з якимось чванливим офіцериком. Занадто самовдоволеним, щоб зрозуміти, коли варто зупинитися. — Вона схилила голову набік. — Я правильно вгадала?

Броган ступив до неї:

— Я Тобіас Броган, генерал Захисників пастви.

— Ах-ах! — Знущально вигукнула вона. — Дуже вражає. Однак я не пригадую, щоб сказала: «Ніхто не може відвідувати Мати-сповідницю, крім генерала Захисників пастви». Ми самі встановлюємо тобі ціну. І в тебе немає іншого завдання, крім того, щоб виконувати наші накази.

— Ваші накази?! Сам Творець віддає мені накази!

Вона голосно розреготалася.

— Сам Творець! Та ти про себе високої думки, виявляється! Ви входите до складу Імперського Ордена, і ти будеш робити те, що ми скажемо!

Броган насилу стримався, щоб не вихопити меч і не розрубати цю нахабну бабу надвоє.

— Твоє ім'я?! — Прогарчав він.

— Сестра Леома. Як по-твоєму, твій крихітний мозок здатний це запам'ятати? Тобі було велено залишатися в казармі разом з твоїми хлюстами. Забирайся туди негайно, інакше ти перестанеш представляти хоч якусь цінність для Імперського Ордена!

Перш ніж Броган встиг щось сказати, сестра Леома звернулася до Лунетти:

— Добрий вечір, дорога!

— Добрий вечір, — боязко відповіла Лунетта.

— Я хотіла поговорити з тобою, Лунетта. Як бачиш, в цьому будинку живуть чаклунки. І жінок, які володіють чарівним даром, тут дуже поважають. Твій генерал майже нічого не означає для нас, зате твої здібності нам дуже цікаві. Я б хотіла запропонувати тобі поселитися у нас в Палаці. Тут тебе будуть цінувати. У тебе буде відповідальна справа, і всі стануть тебе поважати. — Вона оглянула наряд Лунетти. — І зрозуміло, ми подбаємо про те, щоб тебе одягнути. Тобі не доведеться більше носити це кошмарне лахміття.

Лунетта щільніше запахнула свої «красотулечки» і притиснулася до Брогана.

— Я вірна пану генералу. Він буде велика людина.

Сестра Леома зарозуміло посміхнулася:

— Звичайно, я в цьому аніскільки не сумнівалася.

— А ти зла жінка, — заявила Лунетта несподівано загрозливим тоном. — Мені мама так казала.

— Сестра Леома, значить. — Броган постукав по коробочці з трофеями у себе на поясі. — Можеш передати Володарю, що я запам'ятав твоє ім'я. Я ніколи не забуваю імен єретиків. — Леома хитро посміхнулася.

— Коли я наступного разу буду говорити зі своїм Володарем в підземному світі, то неодмінно передам йому твої слова.

Підхопивши Лунетту, Броган попрямував до дверей. Він ще повернеться сюди і отримає те, що йому потрібно.

— Мені треба поговорити з Гальтеро, — сказав він. — Я ситий по горло всією цією нісенітницею. Ми вичищали притулки єретиків і побільше цього.

Лунетта заклопотано закусила губу.

— Але, пане генерал. Творець наказав тобі слухатися цих жінок! Він звелів віддати Мати-сповідницю ім.

Вийшовши на вулицю, Броган широким кроком пішов геть, в темряву.

— Що тобі говорила мама про цих баб?

— Ну… Що вони погані.

— Вони єретички!

— Але, пане генерал, Мати-сповідниця теж єретичка! Хіба Творець наказав би тобі віддати її цим жінкам, якщо б вони були єретичками?

Броган подивився на неї. Він бачив, що Лунетта розгублена. У його бідної сестри не вистачає мізків, щоб здогадатися самій.

— Хіба неясно, Лунетта? Творець сам видав себе своїми вчинками. Він той, хто створив чарівний дар. Він намагався мене обдурити. Але відтепер я сам приймаю рішення, як очищати світ від скверни. Всі хто володіє чарівним даром повинні померти. Творець — єретик.

Лунетта ахнула. — Мама завжди говорила, що ти народжений для великих справ.

Поставивши сяючу сферу на стіл, Річард підійшов до великої тихої криниці в центрі кімнати. Так що ж йому робити? Що це за Сильфіда і як її викликати?

Він обійшов навколо колодязя, заглянув всередину, але не побачив нічого.

— Сильфіда! — Гаркнув він в бездонну темряву.

Відповіло йому лише відлуння.

Річард почав крокувати по кімнаті, гублячись у здогадах, що ж йому робити. Раптом він відчув чиюсь присутність і, озирнувшись, побачив стоячого в дверях мрісвіза.

— Ти потрібен королеві, гладкошкірий брат. Ти повинен їй допомогти. Викликай с-сільфіду.

— Я знаю, що потрібен їй! — Загарчав Річард. — Як її викликати, цю Сильфіду?!

Вузький рот розтягнувся в подобі посмішки.

— За три тис-сячі років ти — перший, хто може її розбудити. Ти вже з-зламав щит, що відокремлював її від нас-с. Ти повинен скор-ристуватис-ся с-своєю чарівною с-силою. Викликай Сильфіду с-своїм даром.

— Моїм даром?

Мрісвіз кивнув, не зводячи з Річарда крихітних вічок.

— Викликай її за допомогою с-свого чарівного дару.

Річард відвернувся від мрісвіза і знову підійшов до кам'яної стінки колодязя.

Він спробував пригадати, як колись користувався своїм даром. Це завжди виходило в нього інстинктивно. Натан говорив, що саме так це повинно бути, оскільки він бойовий чарівник: дар проявляється тільки в разі потреби.

Значить, потрібно довіритися інстинкту. Річард відшукав всередині себе острівець спокою. Він не намагався розбудити свій дар, а лише побажав, щоб дар з'явився.

Піднявши над головою кулаки, Річард відкинув голову. Бажання заповнило його цілком. Він не хотів нічого іншого. Він не намагався думати про те, як треба робити, він просто вимагав, щоб це було зроблено. Йому потрібна Сильфіда. Він внутрішньо видав лютий крик. Прийди!

І випустив назовні, як видих, свій дар, вимагаючи, щоб це сталося.

Між його кулаками блиснула блискавка. Ось він — виклик! Річард відчув це і зрозумів, що потрібно робити. М'яке мерехтливе світло закрутилося між його кулаками, охоплюючи зап'ястя.

Відчувши, що сила досягла апогею, Річард опустив руки вниз. Вогняний клубок з ревом кинувся в бездонну темряву.

Опускаючись, полум'я висвітлювало стінки колодязя. Кільце вогню ставало все менше і менше, рев затихав, поки остаточно не розтанув в глибині.

Річард звісився через край, дивлячись в безодню, але там було тихо і темно. Він чув тільки власне важке дихання. Річард випростався і озирнувся.

Мрісвіз спостерігав за ним, але не рухався з місця. Все залежало тільки від Річарда, і він сподівався, що зробленого буде достатньо.

І раптом в тиші замку, серед мовчазних гір і мертвих кам'яних стін, пролунав віддалений гул.

Річард знову заглянув в колодязь. Він не побачив нічого. Але цього разу щось відчув. Камені у нього під ногами затріщали. У повітря полетіли камінці.

В глибині колодязя зародилося мерехтіння. Він наповнювався — але не водою, а чимось іншим, і чим вище піднімалося це щось, тим голосніше ставав рев.

Річард так різко відсахнувся від краю, що впав. Він був упевнений, що ця штука вирветься з колодязя і вдарить в стелю. Рухаючись з такою швидкістю, ніщо не може зупинитися вчасно. Але ця річ зупинилася.

Раптово настала тиша. Річард сидів, впираючись руками в підлогу.

Над краєм колодязя з'явився величезний металевий круг. Він ріс і ріс, як стіна води. Тільки це була не вода. У гладкій поверхні відбивалося все навколишнє, як в найкращому дзеркалі.

Найбільше це було схоже на живу ртуть. Круг, пов'язаний з основною частиною якоюсь подобою шиї, вагався і звивався, поки не прийняв обриси жіночого обличчя. Річард нагадав собі, що добре б вдихнути.

Лице нарешті побачило його і повернулася до нього.

Воно було схоже на відлиту зі срібла статую. Тільки воно рухалося.

— Хазяїн, — промовила Сильфіда, і її страшний голос заповнив усе приміщення. Губи її не рухалися, але вона посміхалася, ніби була дуже задоволена.

На срібному лиці Річард вловив цікавість.

— Ти кликав мене? Ти бажаєш подорожувати? — Річард схопився:

— Так. Подорожувати. Я бажаю подорожувати. Посмішка сильфіди стала ширшою.

— Тоді йди. Зараз ми вирушимо. Річард струсив пил з сорочки і з рук.

— Яким чином будемо ми… подорожувати? Срібні брови зійшлися до переніссі.

— Ти не подорожував раніше?

— Ні, — похитав головою Річард. — Але зараз повинен. Я хочу потрапити в Старий світ.

— А! Я там часто бувала. Іди сюди, і ми вирушимо в дорогу.

Річард завагався.

— Що я повинен зробити? Скажи. Утворилася рука і лягла на стіну колодязя.

— Іди до мене, — промовив громовий голос. — Я заберу тебе.

— І скільки піде на це часу? Сильфіда знову насупилася.

— Часу? Звідси і туди. Ось скільки. Я досить довга. Я там була.

— Я маю на увазі — годинник? Дні? Тижні?

Вона, здавалося, не розуміє, про що він запитує.

— Інші мандрівники ніколи про це не говорили.

— Мені потрібно потрапити туди швидко. Коло нічого про це не написав. — Щоденник іноді виводив Річарда з себе, бо Коло не пояснював того, що для його сучасників було і так очевидно. Адже він писав щоденник для себе, а не для того, щоб когось вчити чи передати відомості.

— Коло?

— Я не знаю його імені. — Річард вказав на скелет. — Тому кличу його Коло.

Лице наблизилося до краю.

— Не пам'ятаю, щоб бачила його раніше.

— Він мертвий. Раніше він виглядав інакше. — Річард вирішив, що, мабуть, не варто пояснювати, хто такий Коло, а то раптом вона згадає і засмутиться. А лишні емоції йому зараз не потрібні. Йому потрібно потрапити до Келен. — Я дуже поспішаю. І буду дуже вдячний, якщо ми поквапимося.

— Підійди ближче, щоб я змогла визначити, чи здатний ти подорожувати.

Річард підійшов до стіни колодязя. Срібляста рука м'яко торкнулася його чола.

Річард відсахнувся. Рука виявилася теплою. А він очікував холоду. Річард зробив ще шаг вперед і дозволив Сильфіді знову торкнутися його голови.

— Ти здатний, — проголосила Сильфіда. — Ти володієш обома сторонами магії. Але ти все одно помреш, якщо підеш так.

— Що ти маєш на увазі під словом «так»? Срібляста рука вказала на меч, але не доторкнулася до нього.

— Цей чарівний предмет несумісний з перебуванням в мені. Якщо ця магія потрапить в мене, життю в мені прийде кінець.

— Ти хочеш сказати, що я повинен залишити його тут?

— Так, якщо хочеш подорожувати. Інакше помреш.

Річарду дуже не хотілося залишати Меч Істини без нагляду, особливо тепер, коли він дізнався, що його виготовлення коштувало життя багатьом хорошим людям.

Знявши перев'язь, він подивився на піхви. Потім озирнувся на мрісвіза. Можна було б попросити друга-мрісвіза доглянути за мечем.

Ні. Ні на кого не можна звалювати відповідальність за такий небезпечний і бажаний для багатьох предмет. За Меч Істини відповідає тільки він один, більше ніхто.

Річард вийняв меч з піхов. Сталевий клинок задзвенів, наповнивши кімнату мелодійним дзвоном. Магія ще не покинула Річарда, вона ще клекотіла в ньому.

Він підняв меч, відчуваючи долонею літери слова «істина» на руків-ї. Так що ж робити? Він повинен потрапити до Келен. І меч потрібно зберегти в недоторканності до його повернення.

І тут його осяяло.

Річард опустив меч лезом вниз, взявся за руків'я обома руками і з багаторазово збільшеною за допомогою магії силою встромив його в кам'яну підлогу.

Зметнулися іскри, і Річард зажмурився, а коли знову розплющив очі, меч по саме руків'я ввійшов в граніт. Річард відпустив меч, але як і раніше відчував всередині себе магію. Хоч він і змушений залишити меч, магія меча залишається при ньому. Він справжній Шукач.

— Я як і раніше пов'язаний з магією меча. Вона залишається в мені. Це мене вб'є?

— Ні. Тільки те, що випромінює магію, небезпечне, а те, що її утримує, ні.

Річард виліз на парапет, і раптом ним опанувала тривога. Він ледь не передумав. Але ні. Він повинен це зробити. Це необхідно.

— Гладкошкірий брат! — Річард повернувся до кличучого його мрісвіза. — У тебе немає зброї. Візьми ось це. — Він кинув Річарду один зі своїх кинджалів.

Річард зловив його за ручку. Кинджал ліг в руку як влитий. Він здавався її продовженням.

— Іабрі заспіває для тебе. Скоро.

— Дякую, — кивнув Річард. Мрісвіз відповів повільною усмішкою. Річард повернувся до Сильфіди:

— Не знаю, чи зможу на потрібний термін затримати дихання.

— Я ж сказала тобі, що я досить довга, щоб потрапити туди, куди тобі потрібно.

— Та ні, я маю на увазі, що мені потрібне повітря. — Річард зобразив вдих і видих. — Мені потрібно дихати.

— Ти будеш дихати мною.

— Що?!

— Щоб жити під час подорожі, ти повинен дихати мною. Під час першої поїздки тобі буде страшно, але ти повинен це зробити. Ті, хто не робили так, вмирали в мені. Не бійся. Я доставлю тебе живим, якщо ти будеш дихати мною: Коли ми прибудемо туди, куди потрібно, ти просто видихнеш мене і вдихнеш повітря.

Ти повинен вдихнути мене, інакше помреш.

Річард недовірливо подивився на Сильфіду. Дихати ртуттю? Чи зуміє він змусити себе зважитися на це?

Йому потрібно дістатися до Келен. Вона в біді. Він повинен це зробити. У нього немає вибору.

Річард, заковтнувши, набрав у груди побільше повітря.

— Добре, я готовий. Що мені робити?

— Ти не робиш нічого. Роблю я. Срібляста рука наблизилася і взяла його своєю долонею. Потім підняла з парапету і занурила в рідке срібло.

Перед Річардом раптом постало видіння: пані Ренкліфф забирають вируючі води.

47

Двері розчинилися, і Верна заплющила очі від яскравого світла. Серце підскочило у неї в грудях. Для Леоми, здається, ще рано. Верна затремтіла від страху, і на очі в неї навернулися сльози в передчутті сьогоднішнього випробування болем.

— Заходь! — Гаркнула Леома комусь, хто був за дверима.

Верна сіла і побачила в дверному отворі худеньку жіночу фігурку.

— Чому я повинна це робити? — Пролунав знайомий голос. — Я не хочу прибирати в її кімнаті!

Це не входить в мої обов'язки!

— Мені потрібно з нею попрацювати, а тут такий сморід, що того й гляди задихнешся! Так що давай прибери тут трохи, а то я замкну тебе разом з нею, щоб навчити повазі до сестер!

Бурмочучи, жінка увійшла, тягнучи важке відро з мильною водою.

— Та вже, смердота знатна! — Заявила вона. — Вона така ж вонючка, як і всі вони! — Відро опустилося на підлогу. — Мерзенна сестра Тьми!

— Промий тут все з милом, та швидше! У мене мало часу.

Верна розгублено глянула на прибиральницю.

— Міллі…

Міллі плюнула їй в обличчя. Верна не встигла вчасно відвернутися і стерла плювок зі щоки тильною стороною долоні.

— Мерзенна паскуда! Подумати тільки, а я тобі довіряла! Поважала нову аббатису! А ти весь цей час служила Безіменному! Та щоб ти тут згнила! Від тебе один сморід! Сподіваюся, вони…

— Досить! — Гримнула на неї Леома. — Давай прибери тут, а потім можеш позбавити себе від її товариства.

Міллі з огидою хмикнула:

— Постараюся впоратися швидше!

— Нікому з нас не подобається перебувати в одній кімнаті зі злом, але я зобов'язана її допитати, і ти можеш хоч трохи допомогти мені, позбавивши мене від необхідності вдихати цей сморід.

— Так, сестра, я зроблю це для вас, справжньої сестри Світла. — Міллі знову плюнула в бік Верни.

Верна готова була розплакатися від приниження, чуючи від Міллі такі жахливі речі. І всі інші теж думають, як і вона. Отупівши від болю, Верна вже сама сумнівалася — а раптом вони праві? Може, це неправильно — зберігати вірність Річарду? Зрештою, він усього лише людина.

Коли Міллі закінчить з прибиранням, Леома знову почне тортури. Верна почула свій власний безсилий схлип. Леома теж почула його і посміхнулася.

— Вилий цей смердючий нічний горщик, — наказала вона служниці.

Міллі обурено пирхнула:

— Гаразд, тільки підберіть спідниці!

Міллі присунула відро з водою до сінника Вірні, взяла наповнений доверху горщик і, тримаючи на витягнутій руці, винесла його з кімнати.

Коли її кроки затихли в коридорі, Леома заговорила:

— Нічого нового не помічаєш?

— Ні, сестра, — похитала головою Верна.

— Барабани, — сказала Леома. — Вони більше не б'ють.

Тільки зараз Верна збагнула, що барабанного бою дійсно більше не чути.

— Знаєш, що це означає?

— Ні, сестра.

— Це означає, що імператор уже близько. Скоро він буде тут. Мабуть, завтра. І він бажає побачити результат нашого маленького експерименту. Сьогодні вночі ти відречешся від Річарда. Твій час вийшов. Подумай про це, поки Міллі тут прибирає.

Бурмочучи під ніс лайку, повернулася Міллі з порожнім горщиком. Поставивши його в дальній кут, вона почала шкребти підлогу, поступово рухаючись в сторону Верни.

Верна, дивлячись на воду, облизала потріскані губи. Наплювати, нехай навіть і мильна. Цікаво, чи встигне вона зробити хоч ковток, перш ніж Леома її зупинить? Навряд чи.

— Не зобов'язана я це робити, — бурчала Міллі досить голосно, щоб її було чути. — Досить і того, що я тепер знову прибираю покої Пророка. А я-то вже зраділа, що більше у нас немає цього божевільного! Пора мені, я бачу, поступитися своєю посадою комусь молодшому. Дивний він хлопець. Всі пророки чокнуті, так я скажу. І цей Уоррен мені подобається не більше, ніж Натан.

Верна мало не розплакалася, почувши ім'я Уоррена. Вона так по ньому нудьгувала!

Як вони з ним поводяться?

— Так, він трошки дивний, — відповіла Леома, вгадавши її невисловлене питання. — Але випробування Рада-Хань швидко приводять його в норму. Я особисто цим займаюся.

Верна відвела погляд. Значить, і його вона катує! Милий Уоррен!

Міллі, підштовхуючи відро коліном, просувалася вперед.

— Нема чого на мене дивитися! Мене від цього трясе, ніби сам Безіменний дивиться на мене!

Верна втупилася в підлогу. Міллі ляпнула ганчірку в воду і занурила глибше, щоб як слід намочити.

— Я скоро закінчу. Шкода, що не так швидко, як мені б хотілося, але скоро. І тоді робіть з цієї зрадницею все, що завгодно. Сподіваюся, ви не будете з нею надто побажливі!

— Вона отримає те, що заслужила, — посміхнулася Леома.

Міллі витягла ганчірку.

— Відмінно! — Вона шльопнула мокрою рукою Верну по стегну. — Забери ноги! Як я можу закінчити прибирання, якщо ти тут розсілася, як пень?

Коли Міллі прибрала руку, Верна відчула біля стегна щось тверде.

— Цей Уоррен теж порядна свиня! Розвів в кімнатах моторошний бруд! Я була там сьогодні, і там смердить майже так само, як тут!

Верна сунула під себе долоні, як би для того, щоб легше було підняти ноги. Пальці намацали щось вузьке і тверде. В першу мить її замутнений розум не міг збагнути, що це, але потім прийшло осяяння.

Дакрил!

У неї перехопило подих; Міллі раптово знову плюнула їй в обличчя. Верна моргнула і відвернулася.

— Не смій так дивитися на чесну жінку! Верна збагнула, що Міллі помітила, як розширилися її очі.

— Все, я закінчила. — Служниця випросталась на весь свій крихітний зріст. Залишилось хіба що і її вимити. Але якщо ви цього хочете, краще гарненько подумайте. Я в житті не доторкнуся до цієї тварюки!

— Забирай відро і забирайся! — Нетерпляче кинула Леома.

Верна так судорожно вчепилася в дакрил, що пальці заніміли. Серце її билося з такою силою, що вона боялася, чи не тріснуть ребра.

Міллі, ні разу не оглянувшись, вилетіла з кімнати. Леома закрила за нею двері.

— Я даю тобі останню можливість, Верна. Якщо ти знову відмовишся, тебе віддадуть імператору, і ти дуже скоро пошкодуєш, що не захотіла послухати мене.

«Підійди ближче», думала Верна. «Ближче!»

Перша хвиля болю обрушилася на неї, і вона відкинулася на матрац, відвернувшись від Леоми.

«Ближче!»

— Сядь і дивись на мене, коли я з тобою розмовляю!

Верна зойкнула, але залишилася лежати, сподіваючись, що Леома підійде ще. На такій відстані навіть безглуздо пробувати. Нехай підійде ближче.

— Сісти, я сказала! — Леома зробила крок вперед. «Творець, прошу тебе, нехай вона підійде ближче!»

— Ти подивишся на мене і скажеш, що відрікаєшся від Річарда! Ти повинна відректися від нього, щоб імператор зміг проникнути в твій розум. Як тільки ти відречешся, він про це дізнається, так що не намагайся хитрувати!

Ще крок.

— Дивись на мене, коли я з тобою розмовляю! Ще крок. Леома схопила Верну за волосся і закинула їй голову. Тепер вона була досить близько, але руки Верни розламувалися від болю і вона не могла їх підняти.

Про Творець, не дай їй почати з рук! Нехай почне з ніг. Мені потрібні руки.

Роздираюча біль вдарила по зап'ястях. Верна відчайдушно намагалася підняти дакрил, але пальці звело від болю.

Вони в судомі розтулилися, і дакрил випав.

— Будь ласка, — проридала Верна. — Не чіпай мої ноги! Благаю, тільки не ноги!

Леома відтягнула їй голову назад і з розмаху вдарила по обличчю.

— Руки, ноги — яка різниця! Ти підкоришся!

— Тобі не вдасться мене змусити. У тебе нічого не вийде і… — Верна не встигла договорити: Леома вдарила її по губах.

Пекуча біль перекинулася на ноги. Руки як і раніше нили, але тепер вона хоча б могла ними володіти. Верна наосліп нишпорила рукою по сінник в пошуках дакрила.

Нарешті вона намацала і обхопила пальцями холодну ручку.

Зібравши в кулак всю свою рішучість, Верна ткнула дакрилом Леому в стегно.

Скрикнувши, та випустила її волосся.

— Замри! — Видихнула Верна. — У мене в руці дакрил. Так що стій струнко.

Леома повільно опустила руку і торкнулася холодного леза.

— Невже ти думаєш, що в тебе щось вийде?

Верна перевела дух.

— Можемо перевірити, якщо бажаєш. Мені втрачати нічого. А тобі є що.

Життя.

— Верна, ти пошкодуєш, що зважилася на це. Прибери дакрил, і я буду вважати, що нічого не було. Тільки прибери його.

— О, мені ця порада не здається мудрою, радниця!

— Я керую твоїм нашийником. Мені варто лише блокувати твій Хань. Якщо ти змусиш мене це зробити, тобі ж буде гірше.

— Справді, Леома? Напевно, мені варто розповісти тобі, що за двадцять років подорожі я дуже добре навчилася поводитися з цією зброєю. Ти дійсно можеш блокувати мені Хань, але я рекомендую тобі подумати про дві речі. Перше: ти не зможеш відсікти його досить швидко, щоб я не встигла торкнутися хоча б кусочка свого Хань. З досвіду мені відомо, що цього цілком достатньо.

Як тільки я торкнуся мого Хань — ти перетворишся на труп. Друге: щоб блокувати мій Хань, ти повинна через Рада-Хань торкнутися його. Ти не боїшся, що цей дотик вже сам по собі включить дакрил? Я, правда, точно не знаю, але, зі свого боку, не проти і перевірити. Як ти вважаєш? Поставимо експеримент, Леома?

У кімнаті повисло довге мовчання. Верна відчувала, як по її пальцях біжить струмочок крові. Нарешті тихий голос Леоми порушив тишу.

— Ні. Чого ти від мене хочеш?

— Перш за все ти знімеш з мене Рада-Хань, а потім, якщо вже я призначила тебе своїм радником, я запитаю тебе про дещо. А ти даси мені поради.

— Коли я зніму нашийник, ти забереш від мене дакрил. І тоді я розповім тобі все, що ти захочеш дізнатися. Верна глянула в повні жаху очі сестри Леоми.

— Ти не в тому положенні, щоб висувати вимоги. Я потрапила сюди тому, що була надто довірлива. Але я засвоїла урок. Дакрил залишиться там, де він є, поки ми не закінчимо. І ти потрібна мені живою, тільки поки робиш те, що я говорю. Тобі все ясно, Леома?

— Так, — приречено сказала Леома.

— Тоді приступимо.

Він летів в небесах і в той же час плив з черепашачою швидкістю під стоячою водою ясної місячної ночі. Не було ні тепла, ні холоду. Його очі ловили одночасно і світло і темряву, а легені наповнювала ніжна присутність сильфіди, ніби він вдихав її прямо собі в душу.

Це було неймовірне задоволення.

І раптово воно закінчилося.

Він побачив дерева і скелі; в небі світив місяць і мерехтіли зірки. Цей пейзаж кинув його в жах.

Дихай, — наказала Сильфіда.

Ні! — злякався він.

Дихай.

Він згадав про Келен, згадав своє бажання допомогти їй, і видихнув, звільняючи легені від насолоди.

І з великим небажанням вдихнув просто повітря.

На нього відразу обрушилися звуки: дзижчання комах, пташиний щебет, писк кажанів, шелест листя на вітрі. Навіть стало боляче вухам.

Надійна рука поставила його на кам'яний край криниці. Він побачив своїх друзів-мрісвізів, що снували по темному лісі за оточуючими колодязь руїнами.

Одні сиділи на кам'яних плитах, інші стояли серед залишків колон.

— Дякую, Сильфіда.

— Ми там, куди ти хотів потрапити, — відповіла вона. Її голос гучно дзвенів у нічному повітрі.

— Ти… будеш тут, коли я знову захочу подорожувати?

— Якщо я не сплю, то завжди готова подорожувати.

— А коли ж ти спиш?

— Коли ти накажеш, господарю. Річард кивнув, не знаючи до пуття, з чим саме погоджується. Зістрибнувши на землю, він озирнувся. Безсумнівно, це був Хагенський ліс, хоча в такі його нетрі Річард ніколи не забирався, оскільки ніколи не бачив раніше цих руїн. Подивившись на небо, він за зірками визначив, в якому напрямку Танімура.

З темного похмурого лісу вийшли мрісвізи. Багато хто, проходячи повз Річарда, вітали його.

— Ласкаво просимо, гладкошкірий брат!

Вони били своїми кинджалами по його кинджалу.

Метал дзвенів, а вони казали:

— Так задзвенять незабаром твої йабрі, гладкошкірий брат!

Річард, не знаючи, що потрібно на це відповідати, обмежувався тим, що просто дякував.

Мрісвізи йшли до Сильфіди і били по йабрі Річарда. З кожним разом метал дзвенів все довше, і Річарду почало це подобатися. Тепер він сам сповільнював крок, щоб ударити своїм йабрі по кинджалу зустрічного мрісвіза.

Річард знову глянув на небо. Був ранній вечір, на заході ще виднілися відблиски сонця. Він покинув Ейдіндріл пізно вночі. Так що це не може бути та ж сама ніч. Схоже, він провів у Сильфіді майже цілу добу.

Якщо не двоє. Або не троє. А може, місяць або рік. Річард не міг сказати точно.

Але ніяк не менше доби. Що ж, вибирати не доводиться.

Він зупинився, щоб обмінятися дзвоном з черговим мрісвізом. За спиною у нього мрісвізи пірнали в Сильфіду. До неї вишикувалася ціла довга низка.

Дзвін йабрі звучав у приємній гармонії з острівцем спокою всередині Річарда, а потім м'який спів наповнило все його єство. Він посміхнувся і раптом відчув, що обов'язково повинен щось зробити.

— Де я потрібен? — Запитав він проходячого мрісвіза.

— Вона тобі скаже, — показав своїм йабрі мрісвіз. — Вона знає дорогу.

Річард пішов у вказаному напрямку. У темряві, біля залишків стіни, хтось стояв. Спів йабрі квапив Річарда.

Це був не мрісвіз, а жінка. Річарду здалося, що він її впізнав.

— Добрий вечір, Річард!

— Мерісса! — Він відступив назад. Вона радісно всміхнулася.

— Як поживає мій учень? Давненько не бачилися. Сподіваюся, з тобою все добре і твій йабрі співає для тебе.

— Так, — гаркнув Річард. — Він співає про необхідність!

— Королева.

— Так! Королева! Я їй потрібен!

— І ти готовий їй допомогти? Готовий звільнити її? Річард кивнув, і Мерісса повела його в глиб руїн. Коли вони ввійшли в зруйновані ворота, до них приєдналися кілька мрісвізів. Спочатку крізь проломи в стінах проникав місячне світло, а коли вони почали спускатися і стало темно, Мерісса запалила на долоні вогник. Річард йшов за нею по сходах і похмурих коридорах, куди, здавалося, тисячоліттями не ступала нога людини.

Вони увійшли у величезний зал, і вогника на долоні Мерісси стало мало.

Помахом руки вона запалила висячі на стінах факели. Зал оточували запилені, затягнуті павутинням балкони, замість підлоги був обкладений плитами басейн. Плити, колись білі, тепер стали чорними від бруду, а тухлу воду затягло ряскою. У стелі прямо над головою Річарда зяяла дірка.

Мрісвізи підійшли ближче і встали з боків. Вони вдарили своїми йабрі по йабрі Річарда, і приємний дзвін луною віддався в тихому острівці спокою в душі Річарда.

— Тут королева, — промовив один із мрісвізов. — Ми приходимо до неї, а діти, народившись, йдуть звідси, але королева піти не може.

— Чому? — Запитав Річард.

Другий мрісвіз вийшов вперед і, простягнувши лапу, торкнувся чогось невидимого.

Весь куполоподібний щит м'яко засвітився. Він був такої ж форми, як стеля, тільки без дірки посередині. Мрісвіз прибрав лапу, і щит знову став невидимим.

— Час старої королеви пройшов, і вона нарешті померла. Ми всі скуштували її плоті, а з її останнього потомства вийшла нова королева. Вона співає нам через наші йабрі і каже, що скоро відкладе яйця. Їй прийшов час перебиратися в інше місце і заснувати там нашу колонію. Великий бар'єр упав, і Сильфіда розбуджена. Тепер ти повинен допомогти королеві, щоб ми змогли освоїти нові країни.

— Так, — кивнув Річард. — Вона хоче звільнитися. Я відчуваю її бажання.

Воно наповнює мене співом. Чому ви не звільнили її?

— Ми не можемо. Тільки ти можеш звільнити королеву, як зміг зруйнувати вежі і розбудити Сильфіду. І це повинно бути зроблено до того, як у тебе буде два йабрі і вони обидва заспівають для тебе.

Підкоряючись інстинкту, Річард підійшов до сходів. Він відчував, що щит міцніше в основі. Значить, його потрібно зламати зверху. Притискаючи йабрі до грудей, він піднявся по кам'яних сходах. Як буде здорово, коли у нього з'являться обидва йабрі. Приємний дзвін заспокоював, але бажання королеви гнали його вперед. Мрісвізи залишилися внизу, але Мерісса пішла за Річардом.

Він ішов так впевнено, ніби не раз уже бував тут раніше. Сходи вели назовні, а потім піднімалися спіраллю за залишками колон. Крізь проломи сочилося місячне світло, відкидаючи від каменів химерні тіні.

Нарешті вони добралися до верхнього майданчика спостережної вежі. По її боках височіли пілони, що підтримували залишки антаблемента, прикрашеного горгулями. Судячи з усього, антаблемент охоплював весь купол, поєднуючи між собою інші вежі. Звідси, з висоти, Річард міг заглянути всередину купола.

Вигнутий звід підтримували величезні колони, що йшли вниз рядами.

Мерісса наблизилася до Річарда і теж подивилася вниз, у темряву під куполом.

Річард відчував королеву, яка сидить в затягнутому ряскою басейні. Вона кликала його і квапила. Спів йабрі пробирав його до кісток. Опустивши руку, Річард дозволив чарівній силі вільно текти. Іншою рукою він вказав вниз, не випускаючи йабрі. Сталеві ножі завібрували від пробігають по ним магії.

Клинки йабрі заспівали з наростаючою силою, поки вся ніч не наповнилася їх співом. Звук був досить неприємним, але Річард не дозволяв йому стихнути.

Навпаки, він закликав його. Від виття йабрі затремтіло повітря, і Мерісса, не витримавши, затулила вуха долонями.

Куполоподібний щит затріщав і почав мерехтіти.

По його поверхні побігли іскри. З оглушливим дзвоном щит розлетівся.

Його уламки, схожі на осколки скла, виблискуючи, посипалися вниз. Йабрі замовкли, і запанувала тиша. Темна постать внизу стрепенулася, струшуючи з себе тину і ряску. Королева розправила крила і з сильним помахом злетіла. Часто працюючи крилами, вона добралася до краю купола і вчепилася пазурами за стіни.

Згорнувши крила, вона почала підніматися на вежу, де стояли Річард з Меріссою. Повільно, але впевнено вона витягла своє величезне тіло на колону, чіпляючись кігтями за тріщини, виступи і нерівності каменю.

Нарешті вона зупинилася, обхопивши пілон, біля якого стояв Річард. В яскравому світлі місяця Річард побачив, що вона червоного кольору, такого ж, як сукня Мерісси, і спочатку подумав, що перед ним червоний дракон, але при детальнішому розгляді побачив відмінності.

Її передні і задні лапи були набагато потужніші, ніж у дракона, і покриті крихітними лусочками, більше схожими на луску мрісвізів. По всій спині від кінчика хвоста до зубців на загривку проходив суцільний гребінь. На голові, біля основи кількох довгих гнучких шипів, виднілися зябра, які ворушилися при диханні.

Королева покрутила головою і повільно поворушила крилами. Їй явно було щось потрібно. — Що ти шукаєш? — Запитав Річард. Повернувши до нього голову, вона дихнула на нього ніжним солодким ароматом. Чомусь від цього він ясніше зрозумів, чого вона хоче. Королева говорила запахами, і Річард розумів цю мову.

Я хочу потрапити он в це місце. Вона підняла голову до темного неба і видала довгий низький вібруючий звук. Річард бачив, як колишатся її зябра. Річард вдихнув її аромати і теж дивився в темряву перед вежею.

Повітря затремтіло, заблискало, і поступово перед ним стала вимальовуватися картина. Королева знову дмухнула, і зображення стало чіткіше. Воно було добре знайоме Річарду. Ейдіндріл, видимий як би через похмуру сіру млу. Річард розрізнив будинки, Палац сповідниць і нарешті, коли королева дмухнула ще раз, побачив замок Чарівника, який підносився над містом.

Королева знову повернулась до нього, і її аромати стали іншими. У них було інше значення. Як мені потрапити в це місце? Річард посміхнувся, радіючи тому, що розуміє її мову і знає, як їй допомогти. Він викинув вперед руку. Зірвалася з долоні блискавка і освітила Сильфіду.

— Ось! Вона тебе віднесе!

Королева, розправивши крила, зістрибнула з колони і спланувала до Сильфіди.

Видно було, що літає вона не дуже добре. До Ейдіндріла їй не долетіти. Щоб потрапити туди, їй потрібна допомога. Сильфіда м'яко підхопила королеву, що склала крила. Потім жива ртуть поглинула її, і королева зникла.

Річард стояв, посміхаючись у весь рот від задоволення, яке відчуває від співу йабрі.

— Зустрінемося внизу, Річард, — пролунав голос Мерісси.

Вона схопила його за комір і ударом Хань скинула з вежі.

Річард інстинктивно викинув руку і ухитрився схопитися за край пролому в куполі. Бовтаючи ногами в повітрі, він повис на висоті в сотню футів. Іабрі випав у нього з руки і полетів вниз. Річарду здалося, що він раптово прокинувся від якогось кошмару.

Спів замовк. Тепер, коли Річард позбувся йабрі, його розум прийшов до тями, і він усвідомив весь жах спокуси, що таївся у пісні йабрі, і до чого призведе те, що він піддався йому.

Звісившись через край, Мерісса жбурнула в нього блискавку. Річард підібгав ноги, і блискавка пролетіла мимо буквально в парі дюймів. Він розумів, що другий раз Мерісса не промахнеться.

Річард судорожно шукав, за що вхопитися. Нарешті він намацав балку. У відчайдушному прагненні забратися подалі від Мерісси він вчепився в неї й пірнув під купол як раз в той момент, коли чергова блискавка промчала мимо і вдарила в плити басейну.

Підігнаний не тільки страхом, а й власною вагою, Річард швидко поповз по балці вниз. Мерісса кинулася до сходів. Спуск ставав все крутішим, ближче до основи купола балка стояла мало не вертикально.

Крекчучи від зусилля, здираючи в кров пальці, Річард мчав вниз, страждаючи від того, що він накоїв. Як він міг бути таким дурнем?! Про що тільки думав? І тут до нього прийшло нудотне осяяння.

Плащ мрісвіза!

Він згадав Бердіну, яка бігла за ним, розмахуючи щоденником Коло і кричачи, щоб він зняв плащ. Він згадав, як прочитав у щоденнику, що не тільки прихильники Коло, а й противники створили чарівні речі, які виробляли в людях певні зміни з метою надати їм необхідні в битві якості, такі як сила, витривалість, здатність фокусувати світло в вузьку руйнівну лінію або вміння бачити на далекі відстані навіть у темряві.

Напевно плащ мрісвіза — одна з таких речей, створена для того, щоб чарівники могли ставати невидимими. Коло згадував, що багато з цих предметів дали страшний побічний ефект. Можливо, що мрісвізів теж створили вороги.

Добрі духи, що ж він наробив?! Потрібно терміново зняти плащ! Бердіна намагалася його застерегти.

Третє Правило Чарівника: пристрасть править розумом. Йому так хотілося дістатися до Келен, що він не послухався розуму і не прислухався до попередження Бердіни. Як же він тепер зупинить Орден, якщо сам з власної дурості допоміг йому?

Річард міцніше вчепився в балку. Залишилося ще футів десять.

У дверях з'явилася Мерісса. Він побачив блискавку і, випустивши балку, полетів вниз, шкодуючи, що не може падати швидше. Пролунав гуркіт, і блискавка промайнула у нього над головою. Потрібно забиратися від неї подалі. Треба тікати.

— Я бачила твою наречену, Річард.

Річард зупинився.

— Де вона?

— Іди сюди, і ми поговоримо. Я розповім яке задоволення доставлять мені її крики.

— Де вона?!

Сміх Мерісси рознісся під куполом.

— Так прямо тут, мій дорогий учень! Тут, в Танімурі!

Річард в люті метнув блискавку. Вона вдарила туди, де він востаннє бачив Меріссу. Оплавлені кам'яні осколки розлетілися в різні боки.

Річард смутно здивувався, як це йому вдалося. Необхідність.

— Навіщо? Навіщо тобі її мучити?

— Ну що ти, Річард, я зовсім не збираюся мучити її! Тебе. Її біль буде твоїм болем. Тільки і всього. Вона ніщо в порівнянні з твоєю кров'ю.

Річард нишпорив очима по проходах, вишукуючи підходящий.

— Чому ти так жадаєш моєї крові?

Ще не договоривши, він пірнув в найближчий розлом.

— Та тому що ти все зруйнував! Ти замкнув мого повелителя в підземному світі. Я повинна була отримати нагороду! Отримати безсмертя! Я виконала свою частину угоди, а ти все знищив!

Чорна блискавка пробила акуратний отвір в стіні поруч з Річардом.

Мерісса скористалася магією Збитку. У неї колосальна могутність, і вона здатна визначити його місцезнаходження. Вона відчуває його. Тоді чому ж вона промахується?

— Але що набагато гірше, — продовжувала Мерісса, постукуючи тонким пальцем по протягнутому в нижній губі золотому кільцю, — через тебе я повинна служити цій свині Джегану. Ти і уявити собі не можеш, що він зі мною робив! І що змушував робити мене! І все через тебе! Через тебе, Річард Рал! Але я примушу тебе заплатити! Я присягнулася скупатися в твоїй крові і зроблю це!

— А як же Джеган? Він же розсердиться, якщо ти мене вб'єш!

За ним спалахнув вогонь, змусивши перебігти до сусідньої колони.

— Зовсім навпаки! Тепер, коли ти виконав те, що від тебе потрібно, ти більше не потрібний Соноходцю. І в нагороду мені дозволено робити з тобою все, що мені захочеться. А у мене є деякі дуже гарячі бажання.

Річард зрозумів, що так просто йому від неї не відчепитися. Навіть коли він ховається, вона відчуває його своїм Хань.

Річард знову згадав Бердіну. Він хотів уже скинути плащ мрісвіза, але завмер. В плащі Мерісса не може обчислити його своїм Хань. Але магія плаща — та сама сила, що породила мрісвізів.

Келен — полонянка. Мерісса сказала, що біль Келен стане його болем. Він не допустить, щоб Келен завдавали болю. У нього немає вибору.

Річард накинув на голову капюшон і зник.

48

Це останній, як я і обіцяла.

Верна подивилася в очі жінці, яку знала сто п'ятдесят років. У неї щеміло серце. Виявляється, знати-то знала, тільки недостатньо добре. Багатьох вона знала недостатньо добре.

— Що потрібно Джегану у Палаці Пророків?

— У нього немає іншої магії, крім магії Соноходця. У всьому іншому він — звичайна людина. — Голос Леоми здригнувся, але вона впоралася з собою. — І для того, щоб домогтися свого, він використовує інших, особливо тих, хто наділений даром. Він збирається скористатися нашими знаннями, щоб розібратися в розгалуження пророцтв і знайти ті, які приведуть його до перемоги. А потім зробити необхідну корекцію, щоб направити пророцтва в потрібне русло. Він — дуже терплячий чоловік. Йому знадобилося п'ятнадцять років, щоб завоювати Старий світ, і при цьому він постійно удосконалював свої здібності, проникаючи в чужі розуми і збираючи необхідні відомості. Він не тільки збирається скористатися бібліотекою Палацу, але і зробити Палац пророків своєю резиденцією. Він знає про чари часу та спеціально надіслав сюди своїх людей, щоб переконатися, що вони діють на простих смертних без побічних ефектів. Він має намір жити тут і за допомогою пророцтв керувати звідси завоюванням усього світу. Ніколи жоден з правителів не був так близько до влади над світом і, по суті, до безсмертя.

— Що ще ти можеш мені розповісти?

Леома заломила руки.

— Нічого. Я розповіла все. Відпусти мене, Верна!

— Поцілуй перстень і попроси у Творця прощення!

— Що?!

— Відречися від Володаря. Це твоя єдина надія, Леома.

— Я не можу цього зробити, Верна, — похитала головою Леома.

У Верни не було часу на жаль. Не кажучи більше ні слова, вона торкнулася свого Хань. Очі Леоми спалахнули вогнем, і вона мертвою впала на підлогу.

Верна тихо прослизнула по коридору до кімнати, де тримали сестру Симону.

Щаслива, що знову може володіти своїм Хань, вона зняла щит. Щоб не налякати в'язня. Верна тихенько постукала в двері, а ввійшовши всередину, почула, як Симона забилася в дальній кут.

— Симона, це я, Верна. Не бійся, люба!

— Він іде! Він іде! — Зойкнула Симона. Верна запалила на долоні маленький вогник.

— Я знаю. Ти не божевільна, сестра Сімона. Він дійсно йде.

— Ми повинні втікати! — Закричала Симона. — О, будь ласка! Ми повинні зникнути до того, як він з'явиться! Він приходить в мої сни і дражнить мене. Я дуже боюся!

Вона поцілувала кільце на пальці.

Верна обняла її.

— Симона, слухай мене уважно! Є спосіб врятувати тебе від Соноходця. Я можу зробити так, що ти будеш у безпеці. І ми зможемо звідси втекти.

Симона завмерла.

— Ти мені віриш?

— Так. Я знаю, що ти говориш правду. Але й ти повинна повірити, що я знаю магію, яка захистить тебе від Соноходця.

Симона витерла сльози з брудних щік.

— Це дійсно можливо? Але як?

— Ти пам'ятаєш Річарда? Юнака, якого я привезла?

Симона, посміхнувшись, кивнула і влаштувалася зручніше в обіймах Верни.

— Хто здатний забути Річарда? Чудо і суще покарання в одній упаковці!

— Тоді слухай. Крім чарівного дару, Річард володіє магією, успадкованою ним від предків, які боролися з першими Соноходцями. Ця магія захищає не тільки його, а й тих, хто поклянеться йому у вірності, хто повністю йому відданий. Саме для того, щоб боротися зі Соноходцями, були створені ці чари.

— Цього не може бути! — Очі Сімони округлилися. — Щоб звичайна відданість була здатна протистояти магії!

— Леома тримала мене під замком тут же, у сусідній палаті. Вона вдягла на мене Рада-Хань і вдалася до випробування болем, щоб зломити мою волю і змусити відректися від Річарда. Вона сказала, що Соноходець бажає прийти до мене в моїх снах, але моя вірність Річарду не дозволяє йому це зробити. Це діє, Симона. Не знаю, яким чином, але діє! Я захищена від Соноходця. І ти теж можеш захиститися від нього.

Сестра Симона відкинула з чола сиві пасма.

— Верна, я не з'їхала з глузду! Я хочу звільнитися від ошийника! Я хочу втекти від Соноходця. Що я повинна зробити?

Верна обняла її міцніше.

— Ти нам допоможеш? Допоможеш іншим сестрам Світла сховатися?

Симона піднесла кільце до потрісканих губ.

— Клянуся Творцем!

— Тоді присягни у вірності Річарду. І тебе зв'яжуть з ним узи.

Симона, відсунули, опустилася на коліна і ткнулася лобом в підлогу.

— Клянуся у вірності Річарду! Я життям йому клянусь в надії, що Творець захистить мене в іншому світі.

Верна підняла Симону і, поклавши руки на її ошийник, направила на нього потік свого Хань. Метал одразу тріснув.

Симона з радісним вигуком обняла Верну. Верна розуміла її: їй була добре знайома радість позбавлення від ошийника.

— Нам треба йти, Симона! У нас багато справ і мало часу. Мені потрібна твоя допомога.

— Я готова. — Симона утерла сльози. — Дякую, аббатиса!

Біля дверей з засувом, підтримуваним захисним коконом, Верні з Сімоною довелося потрудитися удвох. Кокон був сплетений трьома сестрами, і хоча Верна і володіла рівною їм силою, щоб розплести його, їй знадобилася допомога Сімони.

Але вдвох вони впоралися.

Стражники здивовано втупилися в брудних полонянок і підняли списи.

Верна дізналася одного з них.

— Уолш, ти мене знаєш! Прибери піку!

— Я знаю, що тебе засудили до смерті як сестру Тьми!

— А я знаю, що ти цьому не віриш! Наконечник піки наблизився до її обличчя.

— З чого це ти вирішила?

— Тому що інакше я б просто вбила тебе, щоб втекти.

Стражник задумливо помовчав.

— Продовжуй.

— Йде війна. Імператор хоче захопити весь світ. І використовує для цього справжніх сестер Тьми, таких, як Леома і новоявлена аббатиса, Юлія. Ти знаєш їх і знаєш мене. Кому ти повіриш?

— Ну… Я не впевнений…

— Що ж, тоді я виражуся ясніше. Ти пам'ятаєш Річарда?

— Звичайно! Ми були друзями!

— Річард бореться з Імперським Орденом. І тобі прийшов час вирішувати, з ким ти. Прямо тут і прямо зараз. Обирай: Річард або Орден.

Уолш скрипнув зубами і завмер, борючись сам з собою. Нарешті він опустив піку.

— Річард!

Другий стражник, чиї очі весь цей час перебігали з Уолша на Верну, раптово кинувся на них з криком:

— Орден!

Але Верна була насторожі. Перш ніж спис встиг торкнутися її, солдат був відкинутий геть і вдарився об стіну з такою силою, що у нього розколовся череп.

Мертве тіло впало на підлогу.

— Схоже, я зробив правильний вибір, — буркнув Уолш.

— Воістину так. Ми повинні зібрати всіх справжніх сестер Світла і вірних нам молодих чарівників, а всі разом негайно забратися з Палацу. Не можна втрачати ні хвилини.

— Пішли! — Кивнув Уолш і, взявши піку напереваги, рушив до виходу.

На вулиці назустріч їм кинулася крихітна фігурка.

— Аббатиса!

Верна обняла Міллі з такою силою, що у тої затріщали кістки.

— О аббатиса, вибачте мені ті жахливі слова, що я говорила! Насправді я так не думала, клянусь!

Верна, ледь не плачучи, знову обняла стареньку і обсипала її поцілунками.

— Ах, Міллі, спасибі тобі! Ти — найкращий витвір Творця! Я ніколи не забуду того, що ти для мене зробила! Для всіх сестер Світла! Міллі, ми повинні тікати. Імператор збирається захопити Палац. Ти з нами? Прошу тебе, ходімо з нами, і ти будеш у безпеці!

— Я? — Знизала плечима Міллі. — Я, стара, маю тікати від якихось сестер Тьми і всяких чарівних потвор?

— Так! Ну що?

Міллі широко посміхнулася.

— Схоже, це буде цікавіше, ніж шкребти підлогу і виливати нічні горщики!

— Гаразд, тоді слухайте всі. Ми… З-за рогу з'явилася висока тінь. Все миттєво завмерли і замовкли. Темна постать наблизилася.

— Що ж, Верна, схоже, ти все ж знайшла спосіб вибратися. Я в цьому не сумнівалася. — Це виявилася сестра Філіпа. Вона поцілувала свій перстень, і її вузькі губи розсунулися в посмішці. — Хвала Творцеві! З поверненням, аббатиса!

— Філіпа, ми повинні цієї ж ночі вивести з Палацу сестер Світла. Треба зробити це до того, як приїде Джеган! Інакше він захопить нас усіх і використає в своїх мерзенних цілях.

— Наказуй, аббатиса, — кивнула сестра Філіпа.

— Слухайте мене уважно! Ми повинні поспішати, але нам слід бути вкрай обережними! Якщо нас схоплять, ми всі опинимося в ошийниках.

Річард кулею вилетів з Хагенського лісу і далі побіг підтюпцем, намагаючись віддихатися. По території Палацу снували сестри, але вони його не могли побачити.

Втім, навіть в плащі мрісвіза обнишпорити весь Палац у нього не було можливості.

На це пішли б дні. Річарду було необхідно терміново з'ясувати, де тримають Келен, Зедда і Гратча, а потім повернутися з ними. Далі Зедд вже підкаже, що потрібно робити.

Правда, спочатку він як слід вилає його, але Річард сам це заслужив. У нього зводило шлунок при думці про те, що він накоїв. Тільки завдяки везінню він до цих пір ще живий — але скільки ж життів він поставив під загрозу своїм безглуздям?

Сказати, що Келен на нього розсердиться, значить не сказати нічого. Та й хто б не розсердився?

Річард здригнувся від думки, навіщо мрісвізам знадобилося потрапити в Еідіндріл і що там зараз відбувається. Може, вони просто хочуть влаштувати собі новий будинок, такий, як в Хагенському лісі, і будуть жити там, нікого не чіпаючи? Але Річард сам посміявся над цим припущенням. Він повинен якомога швидше повернутися!

Перестань думати про завдання, обсмикнув він себе. Думай про рішення!

Спочатку він витягне з біди своїх друзів тут, а потім буде турбуватися про все інше.

Його бентежило, що Келен, Зедда і Гратча тримають у Палаці, але Річард ні на мить не засумнівався в словах Мерісси. Вона думала, що він у неї в руках, тому в неї не було причин брехати. Тільки він ніяк не міг зрозуміти, навіщо сестрам Тьми ховати свою здобич в такому небезпечному для них місці.

Річард зупинився, помітивши невелику групу людей. Він не міг розгледіти, хто це, і вже хотів було з'ясувати, але все ж вирішив, що краще спочатку зробить те, що надумав раніше: зайде до Енн. Вона зможе йому допомогти.

А крім аббатиси Аннеліни і сестри Верни, він не міг довіряти жодній з сестер. Дочекавшись, поки люди пройдуть, він рушив далі.

Залишаючи кілька місяців тому Палац, Річард знав, що тут могли ще залишатися сестри Тьми. Мабуть, це вони запроторили кудись Келен. Але Річард не знав, хто саме. Добре б поговорити з Верною, тільки де її зараз знайдеш? Втім, де аббатиса, теж невідомо, однак почати пошуки слід саме з її резиденції.

Якщо знадобиться, він розбере Палац пророків по камінчику, щоб знайти Келен і інших. Стоп — схоже, він знову зібрався порушити Третє Правило Чарівника. Ні вже, цього разу він буде керуватися розумом, а не пристрастями.

От тільки знати б напевно, де закінчується одне і починається інше?

Біля входу в резиденцію аббатиси на варті стояв Кевін Андельмер. Річард знав його досить добре, щоб в якійсь мірі йому довіряти. Втім, в даному випадку різниці не було, тому що Річард невидимкою прослизнув повз Кевіна у внутрішні покої. Він почув чоловічий сміх, але люди були ще досить далеко.

Річард знав колишніх помічниць аббатиси. Одна загинула, коли друга, сестра Юлія, напала на аббатису. Потім сестра Юлія та п'ятеро інших сестер Тьми втекли на кораблі «Леді Зефа». Річард заглянув в приймальню і побачив порожні столи.

Оскільки ні в коридорі, ні в приймальні нікого не було, а двері в кабінет аббатиси виявилися відкритими, Річард відкинув плащ. Він хотів, щоб Енн відразу його впізнала.

Місячне світло, що лилося з дверей у сад, достатньо освітлювало кімнату, щоб Річард розрізнив її силует за столом. Голова аббатиси була опущена. Напевно, вона задрімала.

— Енн, — ласкаво покликав він. Вона потягнулася і підняла руку. — Мені треба поговорити з вами, аббатиса! Це Річард. Річард Рал. На її долоні загорівся вогник. Сестра Юлія посміхнулася Річарду.

— Значить, ти прийшов поговорити? Як цікаво! Ну що ж, буде приємно з тобою поговорити.

Її злісна посмішка стала ширше. Річард відступив назад і схопився за меч.

Але меча не було.

За його спиною з гуркотом зачинилися двері.

Обернувшись, він побачив чотирьох своїх наставниць — сестер Тові, Цецилію, Ерміну і Меріссу. Не вистачало лише Ніккі. Коли вони підійшли ближче, Річард розгледів у кожної в нижній губі золоте кільце. Всі чотири сестри посміхалися, як голодні діти, побачивши пирога.

Річард відчув, як у ньому прокидається чарівна сила.

— Перш ніж ти зробиш якусь дурницю, Річард, краще вислухай нас або помреш на місці.

Він завмер і подивився на Меріссу:

— Як ти примудрилася мене випередити? Над темним зловісним оком вигнулась витончена брова.

— Верхи.

Річард повернувся до Юлії:

— Це все було підлаштовано, так? Ти поставила мені пастку.

— О, так, мій хлопчику! І ти люб'язно в неї потрапив.

— А звідки ти знала, що я не загину, коли вона, — він тицьнув у Меріссу, скине мене з вежі?

Посмішка Юлії випарувалася, вона кинула лютий погляд на Меріссу. Річард зрозумів, що та перевищила повноваження.

Юлія знову подивилася на Річарда.

— Гаразд, головне — ти тут. А тепер заспокойся, якщо не хочеш, щоб хто-небудь постраждав. Ми теж володіємо обома сторонами чарівного дару, і навіть якщо ти зумієш вбити одну з нас, з усіма тобі не впоратися, а тоді Келен помре.

— Келен… — Річард метнув на Юлію спопеляючий погляд. — Я слухаю. — Вона поклала руки на стіл.

— Бачиш, Річард, у тебе виникли деякі складності. Але, на щастя для тебе, у нас теж.

— Які?

Її очі стали грізними.

— Джеган.

Решта сестер стали навколо Юлії. Ніхто більше не посміхався. Пекуча ненависть, яка полихнула в їхніх очах при згадці Джегана, була здатна пропалити камінь.

— Бачиш, Річард, скоро нам всім пора лягати спати.

— Що? — Нахмурився Річард.

— Імператор Джеган не відвідує тебе уві сні. А нас відвідує. І це не дуже приємно.

Річард відчував нетерплячі нотки в її голосі. Цій жінці щось від нього потрібно до зарізу.

— Он як, Юлія? Ну а я про Соноходця знати не знаю. Я сплю, як немовля.

Річард, як правило, відчував, коли людина з чарівним даром торкалася свого Хань. Повітря навколо жінок ледь помітно тремтіло. У них вистачало потужності, щоб знести гору. Але цього, мабуть, все-таки недостатньо. Треба думати, Соноходець — небезпечний противник.

— Добре, Юлія, ближче до справи. Мені потрібна Келен, вам теж щось потрібно. Так що ж?

Юлія, потеребивши кільце в губі, відвела погляд.

— Це треба вирішити до того, як ми заснемо. Я тільки що розповіла сестрам про свій план. Ніккі ми не знайшли. Якщо ми заснемо раніше, ніж прийдемо до угоди, і хоч одна з нас побачить її уві сні…

— Мені потрібна Келен. Говори прямо, що потрібно вам.

Юліяя відкашлялась.

— Ми хочемо принести тобі клятву вірності. Річард приголомшено дивився на неї, думаючи, що недочув.

— Ви — сестри Тьми. Ви хочете мене вбити. Як же ви наважилися порушити свою клятву Володаря?

Юлія подивилася на нього сталевим поглядом.

— Я не казала, що ми збираємося порушити клятву Володареві. Я сказала лише, що ми хочемо принести клятву вірності тобі. Зараз, тут, у світі живих.

Поміркувавши, я прийшла до висновку, що вони цілком сумісні.

— Сумісні?! Та ти зовсім з'їхала з глузду?! — Її очі злобно блиснули.

— Ти хочеш померти? Хочеш, щоб померла Келен?

Річард зусиллям волі змусив себе заспокоїтися.

— Ні.

— Тоді стули писок і слухай. У нас є те, що потрібно тобі. А в тебе — те, що потрібно нам. Тобі потрібна Келен, причому в цілості й схоронності. Я права?

Річард відповів їй злісним поглядом.

— Ти й так знаєш! Але з чого ти взяла, що я стану укладати з вами якийсь договір? Ви намагалися убити аббатису Аннеліну!

— Не тільки намагалися, але й убили.

Річард застогнав і на мить прикрив очі.

— Ти признаєшся, що вбила її, і при цьому вважаєш, ніби я повірю твоїм…

— У мене закінчується терпіння, молодий чоловіче, а у твоєї нареченої — час.

Якщо ти не забереш її звідси до приїзду Джегана, у тебе не залишиться жодної надії побачити її коли-небудь ще. А часу обшукувати весь Палац у тебе немає.

— Добре. — Річард проковтнув клубок у горлі. — Я слухаю.

— Ти відновив порвану завісу і занапастив наші плани. Ти зменшив вплив Володаря в цьому світі, відновивши рівновагу між ним і Творцем.

Але завдяки цій рівновазі Джеган отримав можливість підкорити світ. Він керує нами. Він може приходити до нас у будь-який вигідний йому час. Ми — його полонянки, незалежно від того, де в даний момент перебуваємо. Він — жорстокий тюремник, і у нас є тільки один спосіб втекти з його в'язниці.

— Ти маєш на увазі узи, що зв'язують людей зі мною.

— Так. Якщо ми поклянемося у вірності тобі, Джеган не матиме над нами влади.

— Ймовірно, ви маєте намір убити його, — зауважив Річард.

Юлія похитала головою.

— Нам просто не хочеться більше бачити його пику. Нам начхати, що він робить, ми тільки хочемо вирватися з його лап. Я буду з тобою відверта. Звільнившись, ми знову візьмемося робити все, що в наших силах, щоб привести до перемоги нашого Володаря. Якщо нам це вдасться, ми будемо винагороджені. Не знаю, чи можлива взагалі наша перемога, але нам доведеться ризикнути.

— Що значить «доведеться ризикнути»?! Якщо ви будете пов'язані зі мною узами, вам доведеться битися на моєму боці — проти Володаря і Імперського Ордена.

Губи Юлії розсунулися в підступній посмішці.

— А от і ні, мій хлопчику! Я добре все обдумала. Ось що я пропоную: ми клянемося тобі у вірності, ти питаєш нас, де Келен, і отримуєш відповідь.

Натомість ти не питаєш нас більше ні про що, ні про що не просиш і відпускаєш нас на всі чотири сторони. Ти ніколи більше нас не побачиш, а ми не побачимо тебе.

— Але, докладаючи зусиль, щоб звільнити Володаря, ви будете виступати проти мене і розірвете узи. Нічого не вийде!

— Ти розглядаєш ситуацію зі своєї точки зору. Захист зв'язаних з тобою уз спрацьовує за рахунок переконаності тих, хто з тобою пов'язаний в тому, що їхні вчинки є лояльними по відношенню до тебе. Ти хочеш захопити світ. І вважаєш, що робиш це заради блага всіх людей на землі. Але скажи, чи всі, кого ти намагався перетягнути на свою сторону, повірили тобі й залишилися з тобою?

Можливо дехто побачив за твоєю пропозицією щось інше і втік зі страху перед тобою?

Річард згадав про людей, що залишали Ейдіндріл.

— Здається, я розумію, до чого ти ведеш, але…

— Наші погляди на вірність і лояльність різні, і головне тут, переконаність. З нашої точки зору, з точки зору сестер Тьми, до тих пір, поки ми не зробимо спроби завдати тобі безпосередньої шкоди, ми не розірвемо узи, тому що все інше відповідає нашим поняттям про вірність і лояльності.

Річард, упершись кулаками в стіл, нахилився до неї.

— Ви хочете звільнити Володаря! А це сильно мені зашкодить.

— Тільки побічно, Річард. Ми хочемо влади точно так само, як і ти, і не важливо, на які моральні міркування спираються твої амбіції. Наша діяльність не спрямована безпосередньо проти тебе. Якщо нам раптом вдасться звільнити Володаря, то програють усі, включаючи Джегана, і тоді не буде мати значення втрата уз. Може, це і не відповідає твоїм моральним устоям, зате цілком відповідає нашим, тому магія уз спрацює. До того ж, хто знає, можливо, якимось дивом тобі вдасться виграти війну і вбити Джегана. Тоді узи нам теж більше не знадобляться. А терпіння дочекатися і подивитися, як будуть розвиватися події, нам вистачить. Тільки не думай втнути дурницю і повернутися в Ейдіндріл. Джеган зараз як раз завойовує його, і ти не зможеш йому перешкодити.

Річард випростався і моргнув, намагаючись осмислити сказане.

— Але… таким чином я дам вам можливість і далі творити зло!

— Зло з твоєї точки зору. А істина в тому, що ти дасиш нам всього лише можливість спробувати, що ще не означає успіху. Однак ти в цьому випадку отримуєш свою Келен, шанс зупинити Орден і навіть можливість постаратися перешкодити нам у нашій боротьбі. В минулому ти нас один раз вже переграв. Таким чином, кожен отримає те, що йому потрібно. Ми — свободу, ти — Келен. По-моєму, справедливо.

Річард деякий час мовчав, обмірковуючи це божевільна пропозицію. Він був у розпачі.

— Гаразд, припустимо, ви схилитеся переді мною, отримаєте захист чарівних уз, розповісте, де Келен, і негайно помчите по своїх справах. А де гарантія, що ви скажете правду?

Юлія посміхнулася, схиливши голову набік.

— Гарантія проста. Ми клянемося — ти запитуєш. Якщо ми збрешемо у відповідь на прямо поставлене питання, то узи зникнуть і ми знову опинимося в лапах Джегана.

— А якщо я порушу слово і, дізнавшись, де Келен, допитаю у вас ще про щось?

Вам доведеться виконати мою вимогу, щоб зберегти узи і ненадані знову в лапах Джегана.

— Саме тому ми й виставляємо умову: тільки одне питання. А саме: де Келен. Якщо поспросиш ще про щось, ми вб'ємо тебе точно так само, як ніби ти відмовився укласти з нами угоду. Гірше, ніж зараз, нам уже не буде. Ти помреш, а Джеган, отримавши Келен, буде робити з нею все, що захоче. А захоче він багато чого, запевняю тебе. І в нього дуже збочені смаки. Запитай у Мерісси.

Річард глянув на Меріссу. Вона злегка приспустила виріз свого червоного плаття, оголивши верхню частину грудей. Річард побілів і відвів погляд.

— Він дозволяє мені заліковувати тільки обличчя. А решта велить залишити для своєї… розваги. І він робив зі мною набагато страшніші речі. Набагато більш страшні. І все через тебе, Річард Рал.

Річард представив Келен з кільцем в губі і такими ж страшними слідами на тілі. Ноги в нього стали ватяними.

Закусивши губу, він пильно подивився на Юлію.

— Ти не аббатиса. Дай сюди перстень! — Та, ні секунди не вагаючись, зняла з пальця каблучку і простягнула йому. — Ви присягаєте мені у вірності, потім я запитую, де Келен, ви говорите і зникаєте звідси, так?

— Так, така нашу пропозиція. Річард важко зітхнув.

— Домовилися, — буркнув він…

Коли двері за Річардом закрилася, Юлія полегшено прикрила очі. Юнак дуже поспішав. Але їй було на це наплювати, вона отримала те, що хотіла. Тепер можна спокійно спати, не боячись, що Джеган прийде в сон, який не сон.

П'ять життів за одне. Відмінна угода.

І навіть не довелося розповідати йому все. Хоча вона все одно виклала більше, ніж збиралася. Але все одно — вдала угода.

— Сестра Юлія, — Цецилія заговорила впевненим тоном, якого від неї не чули ось вже багато місяців, — ти зробила неможливе! Знищила владу Джегана над нами. Сестри Тьми вільні, і нам це не коштувало нічого!

Юлія глибоко зітхнула.

— Я не була б так в цьому впевнена. Ми тільки що ступили на незвіданий шлях. Зате ми вільні! І нам не можна упускати нагоду. Нам треба негайно тікати.

Двері відчинилися.

До кабінету ввалився, посміхаючись, капітан Блейк. За ним — два матроси. Один з них з ходу облапав Ерміну. Та не зробила жодної спроби відкинути його руки.

Капітан Блейк підійшов до Юлії. Спершись долонями на стіл, він нахилився до неї. Вона відчула запах алкоголю в його диханні.

— Так-так, лапуля! Ось ми і знову зустрілися!

— Зустрілися, — незворушно погодилася Юлія.

Голодні очі капітана нишпорили по її грудях і він не бачив очей Юлії.

— «Леді Зефа» щойно пришвартувалася, і ми, бідні самотні моряки, подумали, що нам не завадить компанія на ніч. Хлопцям так сподобалося минулого разу ваше товариство, що вони вирішили повторити.

— Сподіваюся, цього разу ви будете з нами ласкавішими, — нарочито покірно вимовила вона.

— Взагалі-то, лапуля, хлопчики подейкували, що в минулий раз не встигли розважитися як слід. — Нахилившись ближче, він правою рукою схопив її за груди і потягнув на себе. Вона скрикнула, а він посміхнувся. — Ну а тепер, поки я розсердився, ви, шлюхи, швидко рухаєте свої дупи на «Леді Зефу», де ми знайдемо їм гідне застосування.

Юлія з розмахом увігнала ніж в його ліву руку, пришпиливши її до столу. Потім вона торкнулася кільця в губі і магією Збитку розчинила його в повітрі.

— Так, капітан Блейк, давайте всі разом підемо на «Леді Зефу». Нам належить дуже весела ніч.

Ударом Хань вона відкинула капітана назад. Встромлений в його долоню ніж прорізав йому руку навпіл, а повітряний кляп заткнув Блейку рот, заглушивши готовий вирватися крик.

49

Щось є за дверима, — прошепотіла Еді. — Напевно, це вони. — Вона подивилася на Келен своїми білими очима. — Ти не передумала? Я бути готова, але…

— У нас немає вибору, — відповіла Келен, поглядаючи на вогонь, який вони розпалили так сильно, як тільки могли. — Ми повинні тікати. А якщо це не вдасться і нас вб'ють, що ж, тоді принаймні Річард не прийде сюди, уникне їх пастки і за допомогою Зедда захистить Серединні Землі.

— Отже, спробуємо, — кивнула Еді і зітхнула. — Я знаю, що правильно розумію, що вона робить, але не в силах збагнути навіщо.

Еді свого часу пояснила Келен, що Лунетта робить щось дуже незвичайне: постійно ходить загорнута в свою магію. Це не так просто, сказала Еді. Для цього потрібен чарівний талісман. У Лунетти таким талісманом могла бути тільки одна річ.

Зачувши кроки в коридорі, Келен приклала пальця до губ. Еді швидко погасила лампу і сховалася біля дверей. Кімнату освітлював тільки камін, але в його танцюючих відблисках важко було розгледіти що б то не було.

Двері відчинилися. Келен, притулившись до стіни, зробила глибокий вдих, збираючи всю свою мужність. Вона сподівалася, що щит знято, інакше у них з Еді нічого не вийде.

До кімнати увійшли двоє. Це були вони.

— Ти чого сюди приперся, маленька слизька нікчемність? — Заверещала Келен.

Броган круто розвернувся до неї. Вона плюнула йому в очі.

Налившись кров'ю, він простягнув руку. Келен вдарила його ногою в пах. Броган закричав. Лунетта кинулась до нього, і тут же Еді ззаду обрушила їй на голову поліно.

Броган випростався і вдарив Келен по ребрах. Еді вхопила падаючу Лунетту за різнокольорові лахміття, стягнула їх з неї і жбурнула у вогонь. Лунетта, ледь не втратила свідомість після удару, з жахом скрикнула.

Келен бачила, як яскраво спалахнули різнокольорові смужки. Впавши на спину, вона підсікли Брогану ноги і тут же підхопилася. Броган почав підніматися, але вона вдарила його чоботом в обличчя.

Лунетта зойкнула. Келен не зводила очей з Брогана. З носа у нього юшила кров. Він знову приготувався кинутись на Келен, але раптом побачив за її спиною свою сестру і завмер.

Келен швидко глянула через плече.

Лунетта зникла.

Якась дуже красива жінка в білому одязі метушилася біля каміна, відчайдушно намагаючись витягнути з вогню охопленої лахміття.

Келен не вірила своїм очам. Що сталося з Лунеттою?

— Лунетта! — Люто закричав Броган. — Як ти смієш наводити на себе красу в присутності сторонніх?! Як смієш користуватися магією, щоб ввести людей в оману? Припини негайно! Ти потворна!

— Пане генерал! — Вигукнула вона. — Мої красотулечки! Вони горять!

Будь ласка, брат, допоможи!

— Ти, мерзенна відьма! Припини, я сказав!

— Не можу, — ридала вона. — Не можу без моїх красотулечок!

З лютим ревом Броган відкинув Келен і метнувся до каміна. Схопивши Лунетту за волосся, він підняв її і з розмаху вдарив кулаком в обличчя. Та впала, збивши з ніг Еді.

Коли Лунетта спробувала встати, Броган штовхнув її.

— Я ситий по горло твоїм непослухом! Келен, схопивши поліно, кинулася на нього, але генерал встиг ухилитися, і удар припав йому по плечу. Він кулаком відкинув Келен геть.

— Ах ти, мерзенна свиня! — Закричала вона. — Залиш свою красуню сестру в спокої!

— Вона пришелепкувата! Пришелепкувата Лунетта!

— Не слухай його, Лунетта! Твоє ім'я означає «маленька луна»! Не слухай його!

Заверещавши від сказу, Броган простягнув руки до Келен. Кімнату пронизала блискавка. Вона не потрапила в Келен лише тому, що Броган був майже засліплений гнівом і не розумів, що робить. Зі стіни посипалася штукатурка.

Келен скам'яніла. Тобіас Броган, генерал Захисників пастви, людина, що присвятила життя знищенню магії, сам володів даром!

З криком сказу Броган метнув в Келен повітряний потік. Він вдарив її в груди і відкинув до стіни. Келен ледь не втратила свідомість і сповзла на підлогу.

Лунетта, побачивши, що робить Броган, заволала ще голосніше, ніж він.

— Тобіас, ні! Ти не повинен користуватися цим! Він схопив її за шию і почав бити головою об підлогу.

— Ти та, хто це зробив! Ти користуєшся цією мерзотою! Ти вдалася до приворотних чарів! Ти створила блискавку!

— Ні, Тобіас, це зробив ти! Ти не повинен користуватися своїм даром! Мама казала мені, що ти не повинен ним користуватися!

Він підняв її за волосся.

— Що ти несеш?! Що сказала тобі мама, ти, мерзенна відьма?

Миловидна жінка, важко дихаючи, ловила повітря ротом.

— Ти обраний, мій брате. Той, кому призначено стати великим. Вона сказала, що я повинна зробити так, щоб мене не помічали, і тоді всі будуть дивитися лише на тебе. Вона сказала, що тільки ти важливий. І сказала, що я не повинна дозволяти тобі вдаватися до дару магії.

— Брешеш! Мама нічого цього не говорила! Мама нічого не знала!

— Ні, Тобіас, знала. Вона теж трішки володіла магією. Приїхали сестри, щоб забрати тебе. Ми з мамою любили тебе і не хотіли, щоб у нас забрали нашого маленького Тобіаса.

— У мене немає цієї гидоти!

— Це правда, брат! Вони сказали, що в тебе є дар, і хотіли забрати тебе до Палацу пророків. Мама сказала, що якщо вони повернуться без тебе, то в наступний раз привезуть із собою підмогу. І ми їх вбили. Мама і я. Тоді ти і отримав цей шрам біля рота. Мама сказала, що ми повинні їх вбити, щоб не приїхали інші. І вона сказала, що я не повинна дозволяти тобі користуватися даром, інакше вони знову прийдуть за тобою.

Груди Брогана від люті ходили ходуном.

— Все це брехня! Ти створила блискавку і навела на себе красу для інших!

— Ні, — схлипнула Лунетта. — Вони спалили мої красотулечки! Мама сказала, що ти створений бути великим, але все може завалитися. Вона навчила мене, як користуватися красотулечками, щоб здаватися поганулею і не давати тобі користуватися даром. Ми хотіли, щоб ти став великим. Моїх красотулечок більше немає. А ти відчинив блискавку.

Броган втупився в простір скаженими очима. Він нічого не бачив навколо.

— Це не гидота, — прошепотів він. — Це просто я. Мерзотно бути злом. Але це не зло. Це просто я.

Броган зауважив, що Келен намагається встати, і погляд його знову став осмисленим. Яскрава блискавка знову пронизала пітьму. Вона врізалася в стіну прямо над головою Келен, яка ледве встигла розпластатися на підлозі. Броган схопився на ноги, готовий кинутися на неї.

— Тобіас! Припини! Не смій користуватися магією!

Тобіас Броган подивився на сестру з моторошним спокоєм.

— Це знак. Час прийшов. Я завжди знав, що так буде. — По кінчиків його пальців пробігали блакитні вогники. Він підніс долоню до лиця. — Це не гидота, Лунетта, це сила Творця. Мерзота була б потворною. А це краса. Творець втратив право вказувати мені. Творець бути єретик.

Тепер у мене є сила, і прийшов час нею скористатися. Відтепер я буду вершити долі людей. — Він повернувся до Келен. — Відтепер я буду Творець.

— Тобіас, будь ласка, — благально простягла до нього руку Лунетта.

Він різко обернувся до неї. Смертельні вогненні спіралі зміїлися за його руках.

— Те, чим я володію, чудове. І я більше не бажаю слухати твій жалюгідний лепет і брехня. Ви з мамою були єретички. — Він витягнув меч, по якому тут же побігли вогники, і змахнув ним.

Лунетта наморщила лоб. Розумові зусилля їй явно давалися важко.

— Ти не повинен користуватися своїм чарівним даром, Тобіас! Не повинен.

Вогники на долонях у Брогана зникли.

— Я буду користуватися тим, що мені належить! — Полум'я на руці знову загорілося і затанцювало на клинку. — Тепер я — Творець. У мене є сила, і я вважаю, що ти повинна вмерти!

В його очах виблискувало божевілля. Він зачаровано дивився на свої оповиті полум'ям пальці.

— Тоді єретик — це ти, — прошепотіла Лунетта. — І я повинна тебе зупинити, як ти сам мене навчив.

З долоні Лунетти зірвався рожевий промінь і пронизав Брогану серце.

Він слабо ойкнув і впав на підлогу.

Не знаючи, що буде робити Лунетта, Келен не рухалася, намагаючись бути тихіше води нижче трави. Еді, бурмочучи ласкаві слова рідною мовою, дбайливо торкнулася плеча Лунетти.

Лунетта, здавалося, нічого не чула. Вона підповзла до тіла брата і поклала його голову собі на коліна. Кален подумала, що тепер вона, мабуть, остаточно втратила розум.

І тут в кімнату ввійшов Гальтеро. Схопивши Лунетту за волосся, він відкинув їй голову назад. Келен він не помітив.

— Відьма! — Злобно прошипів він.

Лунетта не пручалася. Вона була абсолютно безвольною. Меч Броган валявся поблизу. Келен стрибнула за ним і швидко схопила. І все ж вона спізнилася.

Гальтеро перерізав Лунетті горло.

Не встигло тіло Лунетти торкнутися підлоги, як Келен пронизала Гальтеро мечем.

— Еді, ти не постраждала? — Запитала Келен, висмикнувши клинок зі спини мерця.

— Не тілесно, дитя моє.

— Я все розумію, але у нас зараз немає часу сумувати.

Келен схопила Еді за руку і, переконавшись, що Лунетта, перш ніж увійти, зняла з дверей щит, виволокла чаклунку в коридор.

За порогом лежали обвуглені останки сестер, які стерегли Келен. Лунетта вбила обох.

Келен почула тупіт чобіт по сходах і, перескочивши через криваве місиво, потягнула Еді до чорного ходу. Вискочивши на вулицю, вони озирнулися в темряві, але нікого не побачили. Зате почули віддалений шум: це був дзвін мечів. Взявшись за руки, вони побігли геть.

Келен відчувала, як по щоках у неї течуть сльози.

Низько опустивши голову, щоб сестри не впізнали її, Енн перетнула тьмяно освітлене сховище. Зедд йшов за нею по п'ятах. Жінка за столом підозріло насупилася і піднялася їм назустріч.

— Хто це? — Різко запитала сестра Беккі. — Відтепер сюди вхід заборонений всім! І всі були попереджені про це.

Удар магії в плече змусив Енн зупинитися. Сестра Беккі квапливо наблизилася. Енн підняла голову, і очі сестри Беккі миттєво стали круглими від подиву.

Блиснув дакрил. Здивовані очі сестри Беккі спалахнули зсередини, і вона звалилася на підлогу.

Зедд відскочив убік.

— Ти вбила її! Ти вбила вагітну жінку!

— Це ти, — прошипіла Енн, — прирік її на смерть! І я щаслива, що ти засудив до смерті сестру Тьми, а не сестру Світла!

Зедд рвонув її за руку.

— Ти що, з розуму вижила?!

— Я наказала сестрам Світла покинути Палац. Я сотні разів благала тебе дозволити мені скористатися щоденником! Мені потрібно було підтвердження, що мій наказ виконано. Але, оскільки ти не дозволив, я змушена виходити з припущення, що мої інструкції виконані.

— Ніщо не може послужити виправданням вбивства! Ти могла просто знерухомити її!

— Якщо мої накази виконані, то вона — сестра Тьми. А в чесному бою ні з однією з них у мене немає шансів. У тебе, до речі, теж. Ми не маємо права ризикувати.

— А що, якщо вона все-таки сестра Світла?

— Я все одно не можу ризикувати.

— Ти з'їхала з глузду! — Очі Зедда сяяли крижаним гнівом.

— Так? — Вигнула брову Енн. — А ти б ризикнув життям тисяч людей заради того, щоб залишити в живих одного, та ще того, в якому ти підозрюєш ворога? Ти саме таким чином став Чарівником першого рангу?

Зедд випустив її руку.

— Гаразд, ти мене сюди притягла. Що ж ти хочеш?

— Спочатку потрібно перевірити, чи немає тут ще когось.

Вони пішли вздовж полиць, кожен зі свого боку, причому Енн раз у раз поглядала, чи не втік старий чарівник. Втім, якщо старий спробує втекти, вона поверне його за допомогою Рада-Хань, і він прекрасно про це знає.

Їй подобався цей дідусь Річарда, але їй було необхідно виростити в ньому ненависть, він повинен бути в люті і охоче вхопитися за шанс помститися, який вона йому надасть.

Вони дійшли до кінця сховища і не виявили жодної живої душі. Енн поцілувала палець, на якому зазвичай носила кільце, і подякувала Творцеві.

Вона заборонила собі переживати з приводу смерті сестри Беккі, сказавши собі, що їй навряд чи довірили б охороняти бібліотеку, якби вона не присягнула Володарю. Енн намагалася не думати про невинне ненароджене немовля, якого теж убила.

— Що далі? — Гаркнув Зедд, коли вони зустрілися в кінці сховища біля одного з малих залів.

— Натан зробить свою справу. А ти повинен зробити свою, здійснити другу частину того, що необхідно. Три тисячі років тому на Палац були накладені чари.

Я зуміла визначити, що це подвійний кокон.

Брови Зедда злетіли вгору. Цікавість переважила обурення.

— Нічого собі! Ніколи не чув, щоб хтось був здатний сплести подвійний кокон. Ти впевнена?

— Зараз ніхто не може зробити таке, але чарівники минулого вміли.

Зедд, втупившись в простір, задумливо потер голений підборіддя.

— Так, вони володіли такою силою. — Він подивився на неї. — А навіщо?

— Чари охоплюють землю, на якій стоїть Палац. Зовнішній щит, який ми залишили Натану, це оболонка, яка створює умови для існування другого кокона. Чари тут, на острові, пов'язані з іншими рівнями. І крім усього іншого, уповільнюють час. Тому ми і старіємо набагато повільніше, ніж люди, що живуть за межами дії чар.

Старий чарівник деякий час обдумував почуте.

— Так, мабуть, це все пояснює.

— Нам з Натаном майже по тисячі років, — не дивлячись йому в очі, продовжувала Енн. — І вісімсот з них я була аббатисою.

Зедд обсмикнув свій балахон.

— Я знав про ці чари і про те, що вони продовжують життя, щоб у вас був час робити вашу дурну роботу.

— Зедд, коли чарівники минулого почали ревно оберігати свої знання і відмовлятися навчати дітей, що володіють даром, щоб ті не могли стати їм суперниками, був створений орден сестер Світла, які повинні були врятувати від загибелі цих юнаків. Витівка подобалася далеко не всім, але тим не менш справу було зроблено. Якщо чарівник відмовлявся займатися навчанням юнака, це завдання покладалося на нас. Наш Хань відрізняється від чоловічого, тому нам потрібно набагато більше часу для оволодіння ним і навчання когось іншого. Нашийник допомагає зберегти життя дитині, поки ми не навчимо його всьому необхідному, а чари дають нам потрібний для навчання час. Вони були накладені три тисячі років тому спеціально для нас, коли деякі чарівники ще допомагали нам. І вони були досить могутні, щоб сплести подвійний кокон. Зедд був заінтригований.

— Так-так! Я розумію, що ти маєш на увазі. Подвоєння звертає силу всередину і утворює область, де в центрі можна творити дивовижні речі! Стародавні маги вміли таке, про що я тільки можу мріяти. — Енн кивнула.

— Подвійний кокон замикається сам на себе, створюючи внутрішню і зовнішню зону.

Є два вузли там, де кокони скріплені. Один — на зовнішньому щиті, інший — на внутрішньому.

Зедд скоса глянув на неї:

— Але вузол внутрішнього кокона, самий основний, в такому випадку вразливий.

До речі, ти знаєш, де він знаходиться?

— Ми в ньому стоїмо.

Зедд, випроставшись, озирнувся по сторонах.

— Так, мені зрозуміло, чим вони при цьому керувалися — помістили його в скельну основу, де він найкраще захищений.

— Саме тому, щоб уникнути руйнування, ми категорично забороняємо чарівникам вдаватися до заклинань вогню на всьому острові Халзбанд. Зедд неуважно відмахнувся. — Ні-ні! Чарівний вогонь не може зашкодити такому вузлу. — Він підозріло подивився На неї. — Навіщо ти мене сюди привела?

— Я привела тебе сюди, щоб дати тобі можливість зробити те, що ти хочеш, — помститися і знищити чари.

Зедд втупився на неї, як на дивину.

— Ні. Це буде несправедливо, — заявив він нарешті.

— Чарівник Зорандер, зараз невідповідний час піддаватися докорам сумління.

Зедд розвів худими руками:

— Ці чари були накладені чарівниками, набагато могтнішими, ніж я, більш могутніми, ніж я можу навіть уявити. Це ж диво, зразок найвищої майстерності. Я не стану руйнувати таку красу.

— Я порушила перемир'я! — Зедд задер підборіддя.

— Порушення перемир'я прирікає на смерть всіх сестер Світла, захоплених в Новому світі. А ми зараз не в Новому світі. В умовах перемир'я нічого не сказано про те, що я маю право з'явитися в Старий світ і влаштувати тут розгром.

Енн грізно глянула на нього.

— Ти поклявся, що, якщо я відволчу тебе за нашийник від твоїх друзів, ти зрівняти із землею Палац пророків. Дій же!

— Це був раптовий напд злості. Здоровий глузд давно повернувся до мене. — Зедд окинув її глузливим поглядом. — Як ти не старалася змусити мене повірити, ніби ти злісна стара, позбавлена навіть зачатків добра, тобі не вдалося мене обдурити. Ти зовсім не така.

— Я насильно тебе волокла! Я поставила під загрозу життя тих, хто тобі дорогий!

— Я не стану руйнувати твій дім, аббатиса! Життя — штука відносна. Якби у миші, чий термін життя вимірюється кількома роками, була можливість скоротити моє життя до звичного їй терміну, то, з моєї точки зору, вона таким чином убила б мене, хоча з точки зору миші вона подарувала мені звичайну тривалість життя. Ось що мав на увазі Натан, коли сказав, що ти його вбиваєш. Зруйнувавши чари, я вкорочу життя сестер, зробивши його по тривалості таким же, як у всіх інших, але ж вони сподівалися прожити значно довше, так що з їх точки зору це буде рівносильно вбивству. Я не стану цього робити.

— Якщо доведеться, чарівник Зорандер, я скористаюся нашийником і буду мучити тебе до тих пір, поки ти не погодишся.

Зедд лише посміхнувся.

— Ти й уявити собі не можеш, які випробування болем я пройшов, щоб стати Чарівником першого рангу! Так що давай старайся!

Енн в розпачі стиснула губи.

— Але ти мусиш! Я одягла на тебе нашийник! Я нехтувала твоєю гідністю! У пророцтві сказано, що для знищення Палацу потрібен гнів чарівника!

— Ти мала мене за танцюючу собачку! — Горіхові очі наблизилися до неї. — Але я танцюю тільки тоді, коли знаю мелодію.

Енн сердито пирхнула і здалася.

— Добре. Правда полягає в тому, що імператор Джеган збирається захопити Палац для своїх власних потреб. Він — Соноходець і тримає під контролем розум всіх сестер Тьми. Він має намір скористатися пророцтвами, щоб знайти в них вилки, необхідні йому для того, щоб виграти війну. А ще він збирається жити тут, під захистом чар, багато століть і правити світом і всім людством.

Зедд гнівно подивився на неї.

— А ось тепер кров у мене закипає! Це вагома причина знищити Палац. Прокляття, жінка! Чому ти мені відразу цього не сказала?!

— Ми з Натаном працювали над цими пророцтвами сотні років. І там сказано, що Палац знищить розлючений чарівник. Невдача загрожує такими похмурими перспективами, що ризикувати не можна було. Тому я зробила те, що, на мою думку, мало спрацювати. Я намагалася досить розлютити тебе, щоб ти захотів знищити Палац пророків. — Енн потерла стомлені очі. — Це був відчайдушний вчинок.

— Відчайдушний вчинок! — Посміхнувся Зедд. — Ось це мені подобається! Мені подобаються жінки, які розуміють, що іноді необхідно здійснювати відчайдушні вчинки. Це доводить наявність у них твердості духу.

Енн схопила його за рукав.

— Так ти це зробиш? Часу майже не залишилося. Барабани більше не б'ють.

Джеган може з'явитися в будь-яку хвилину!

— Зроблю. Але нам краще відійти до входу. Коли вони повернулися до величезної кам'яної двері сховища, Зедд дістав з кишені щось схоже на камінь і кинув на підлогу.

— Що це?

Зедд подивився на неї через плече.

— Я здогадався, що ти веліла Натану сплести світловий кокон.

— Так. Крім Натана, мене і ще кількох сестер, ніхто не знає, як сплести світловий кокон. Думаю, Натану вистачить сили розбити зовнішній вузол, як тільки у внутрішньому почнеться розпад, але я точно знаю, що ніхто з нас не володіє достатньою силою, щоб впоратися з внутрішнім. Тому я і притягла тебе сюди. Боюся, що тільки Чарівникові першого рангу під силу впоратися з цим завданням.

— Гаразд, я постараюся, — пробурчав Зедд. — Але мушу попередити тебе відразу, Енн, що, як би не був вразливий внутрішній вузол, він все-таки створений чарівниками, що володіли могутністю, яку мені навіть важко уявити.

Він зігнув палець, і камінчик миттєво розрісся до розмірів здоровенного плоского валуна. Зедд зійшов на нього.

— А ти давай забирайся звідси. Вийди за двері, Простеж за Холлі, поки я тут зайнятий. Якщо щось піде не так, я не зумію утримати під контролем каскад блискавок, і в тебе не буде часу сховатися.

— Відчайдушний вчинок, Зедд?

Він лише хмикнув у відповідь і, звівши руки, повернувся обличчям до стелажів. З каменю тут же піднялися мерехтливі різнокольорові вогники і приховали чарівника закрученою дзигою світлових спіралей.

Енн доводилося чути про хмарні камені, але вона ніколи раніше не бачила їх і не розуміла, як вони діють. Однак вона відчула силу, яку почав випромінювати старий чарівник, коли ступив на цю штуку.

Підкоряючись його наказу, Енн вискочила зі сховища. Вона не була впевнена, що Зедд велів їй забратися тільки з міркувань безпеки, а не тому, що не хотів, щоб вона побачила, як він це робить. Чарівники, як правило, воліють тримати свої секрети при собі. Крім того, Зедд виявився ще більшим хитруном, ніж Натан, — досягнення, яке Енн вважала просто неможливим.

Вона присіла в темній ніші, і Холлі обхопила її за шию тоненькими рученятами.

— Хто-небудь проходив?

— Ні, Енн, — прошепотіла Холлі.

— Відмінно. Давай-но посидимо тут, поки чарівник Зорандер не закінчить свою роботу.

— Він голосно кричить, і говорить багато поганих слів, і розмахує руками так, ніби збирається обрушити на нас бурю, але я думаю, що він хороший.

— Це тому, що тобі не дошкуляють блохи, як йому. — Енн посміхнулася. — Але я думаю, що ти, можливо, права.

— Моя бабуся часто злилася, і я знаю, коли хтось сердиться всерйоз.

А чарівник Зорандер сердиться не по справжньому. Він прикидається.

— Значить, ти більш чутлива, ніж я, дитя моє. З тебе вийде чудова сестра Світла.

Енн притиснула голівку Холлі до свого плеча. Вона сподівалася, що чарівник поквапиться. Якщо їх застукають тут, доведеться битися з сестрами Тьми.

А це, незважаючи на всю могутність Чарівника першого рангу, більш ніж небезпечно.

Час тягнувся болісно повільно. По рівному диханню дівчинки Енн зрозуміла, що Холлі заснула. Бідна дитина останнім часом спала дуже мало. Всі вони недосипали, поспішаючи випередити Джегана, і дуже втомилися.

Хтось торкнувся її плеча, і Енн схопилася.

— Давайте-но підемо звідси, — прошепотів Зедд. Притискаючи до себе Холлі, вона вислизнула з укриття.

— Вийшло?

У Зедда був біліший ніж звичайний вигляд.

— Ні. Це все одно що розпалювати вогонь під водою.

Енн вчепилася в його балахон.

— Зедд, ми повинні знищити чари! Він стурбовано подивився на неї.

— Знаю. Але ті, хто сплів цей вузол, володілили магією Збитку. А я — лише магією Приросту. Я перепробував усе, що знаю і вмію. Мені це не під силу. Прости.

— Я б сама сплела світловий кокон у вузлй!

— А я і не говорив, що не зміг сплести кокон. Я не можу його запалити. У всякому разі, не тут, у вузлі.

— Ти намагався запалити його?! Ти збожеволів?!

— Відчайдушний вчинок, — знизав плечима Зедд. — У мене були деякі підозри, тому я вирішив спочатку перевірити. І добре зробив, інакше ми були б впевнені, що все спрацює. Але ні, не спрацює. Кокон не пошириться і не поглине чари. — Енн похнюпилась.

— Гаразд, по крайній мірі, якщо хтось увійде — щиро сподіваюся, що це буде Джеган, — кокон вб'є його. Потім вони виявлять щит, знімуть його і отримають сховище у своє повне розпорядження.

— Це їм дорого обійдеться. Я тут їм залишив деякі «сюрпризи» власного виробництва. Це місце — смертельна пастка.

— І більше нічого зробити не можна?

— Сплетений кокон досить великий, щоб зруйнувати весь Палац, тільки от я не можу його запустити. Якщо сестри Тьми, як ти кажеш, володіють магією Збитку, можна попросити одну з них запалити для нас світловий кокон.

Енн кивнула.

— Отже, ми зробили все, що могли. Будемо сподіватися, що твої штучки угроблять Джегана. Може, хоч нам і не вдалося знищити Палац, цього виявиться досить. — Вона взяла Холлі за руку. — Нам треба йти звідси, малятко.

Натан чекає. Ми повинні втекти, поки не приїхав Джеган і нас не виявили сестри.

50

У місячному світлі блиснула сталь. Верна сховалася за лавку. Хтось із сестер сказав їй, що в Палац недавно прибули воїни в яскраво-червоних плащах. Вони хотіли приєднатися в Імперському Ордену, але зараз, схоже, просто вбивали все, що рухається. Мимо пробігли двоє солдатів в яскраво-червоних плащах. Звідти, де Верна перед цим зауважила блиск сталі, вискочив хтось і поклав їх на місці.

— Ці двоє — Захисники пастви, — почула Верна жіночий голос, що здався їй знайомим. — Пішли, Еді.

З тіні з'явилася тоненька постать. Жінка була озброєна мечем, але в розпорядженні Верни була сила Хань. Вирішивши ризикнути, вона випросталась.

— Хто тут? Назвіться!

Меч в руці жінки миттєво піднявся.

— А хто хоче знати?

Верна понадіялася, що не робить помилки. Серед місцевих жінок у неї було багато подруг.

Однак про всяк випадок вона міцніше вхопила дакрил.

— Верна Совентрін. Жінка в темряві зупинилася.

— Верна? Сестра Верна?

— Так? А хто ти? — Прошепотіла у відповідь Верна.

— Келен Амнелл.

— Келен?! Не може бути! — Верна переступила через лавку і підбігла до неї. — Ні, може! — Вона обняла Келен. — Ох, Келен, я так засмутилася, дізнавшись, що тебе вбили!

— Верна, ти і уявити собі не можеш, як я рада бачити твоє обличчя!

— А хто це з тобою?

Стара чаклунка підійшла ближче.

— Багато часу минуло, але я добре пам'ятаю тебе, сестра Верна.

Верна втупилася на жінку, намагаючись збагнути, хто це.

— Пробач, але я тебе не впізнаю.

— Я бути Еді. Я жила тут деякий час в молодості, п'ятдесят років тому. Брови Верни злетіли вгору.

— Еді? Я пам'ятаю Еді.

Верна не стала уточнювати, що пам'ятає Еді молодию і квітучою жінкою. Вона давно засвоїла, що такі речі вголос не говорять. Для живучих за межами Палацу час тече зовсім інакше.

— Думаю, ти пам'ятаєш ім'я, але не впізнаєш лиця. Минуло дуже багато років. — Еді обняла Верну. Ти бути однією з тих, кого я пам'ятаю. Ти була добра до мене, коли я бути тут.

— Верна, що відбувається? — Перебила їх Келен. — Нас притягли сюди Захисники пастви, і ми тільки що зуміли втекти. Нам треба вибиратися звідси, але, схоже, тут щосили кипить бій.

— Довга історія, і зараз немає часу її розповідати. Я навіть не впевнена, що сама знаю все. Але ти права, нам треба негайно тікати звідси. Палац захоплений сестрами Тьми, і імператор Джеган зі своїм Імперським Орденом може з'явитися тут в будь-яку хвилину. Я повинна терміново вивести звідси сестер Світла.

Підете з нами?

Келен уважно оглянула галявину.

— Добре, тільки мені спочатку треба знайти Аерна. Він виявився дуже вірним союзником, і я не можу його покинути. А Аерн, наскільки я його знаю, напевно захоче забрати своїх коней і карету.

— Мої сестри ще збирають тих, хто нам вірний, — сказала Верна. — Ми домовилися зустрітися по той бік стіни. Стражник на воротах відданий Річарду, так само як і всі інші стражники, що охороняють цю стіну. Його звуть Кевін. Коли повернетеся, просто скажіть йому, що ви друзі Річарда. Це пароль.

Він відведе вас на місце збору.

— Відданий Річарду?

— Так. Поспішай. Я теж повинна врятувати свого друга. Втім, твій Аерн не зможе протягнути тут свій екіпаж. Внутрішні двори перетворилися на поле битви.

Йому там не пройти. Стайні на північній стороні. Ми теж йдемо на північ. Там наші сестри охороняють маленький місток. Скажи йому, щоб їхав на північ до найближчої ферми з кам'яним парканом навколо саду. Вона буде по правій стороні дороги. Це наше таємне місце зустрічі, і там цілком безпечно. У всякому разі, поки що.

— Я поспішу, — запевнила її Келен.

— Ми не зможемо чекати тебе, якщо ти не прийдеш вчасно, — попередила Верна.

— Я і не розраховую, що ви станете мене чекати. Не хвилюйся, мені теж не хочеться тут затримуватися. Думаю, вони привезли мене сюди в якості приманки для Річарда.

— Річарда?

— Це теж довга історія, а я повинна зникнути перш, ніж вони скористаються мною, щоб заманити його сюди.

Ніч раптово освітилося ніби беззвучною блискавкою, тільки це була не блискавка. На південно-сході зметнулися в нічне небо величезні вогняні кулі. У повітрі повис густий чорний дим. Здавалося, спалахнула вся затока. Кораблі біля пристані розкидало, як шквалом.

Земля здригнулася, і повітря наповнилося гуркотом віддалених вибухів.

— Добрі духи, — прошепотіла Келен. — Що відбувається? — Вона озирнулась. — У нас немає часу. Еді, залишайся з сестрами. Сподіваюся, я скоро повернуся.

— Я можу зняти Рада-Хань, — крикнула їй услід Верна, але спізнилася. Келен вже розчинилася в ночі.

— Пішли. — Верна взяла Еді за руку. — Я відведу тебе до сестер за стіну.

Хто-небудь з них зніме з тебе цю штуку, поки я сходжу в Палац.

Залишивши Еді на піклування сестер, Верна пробиралася по внутрішніх приміщень Палацу. Серце її відчайдушно калатало. Вона намагалася примирити себе з думкою, що Уоррен, можливо, вже мертвий. Вона не знала, що вони з ним зробили.

Не виключено, що просто-напросто вирішили прибрати. Верна сумнівалася, що не втратить розуму, побачивши його мертве тіло.

Ні. Навряд чи. Джегану потрібен пророк, щоб допомогти йому розібратися в книгах.

Енн попередила її — тепер Верні здавалося, що це було страшно давно, — що Уоррена треба негайно прибрати з Палацу.

Раптом їй спало на думку, що Енн, можливо, хотіла прибрати Уоррена звідси, щоб сестри Тьми не вбили його за те, що він занадто багато знає.

Верна відкинула непотрібні думки і зосередилася на тому, щоб її не застала зненацька якась сестра Тьми, яка надумала сховатися в Палаці, поки зовні кипить бій.

Дійшовши до дверей в покої Пророка, Верна набрала в груди побільше повітря і вступила у внутрішній коридор. Щити майже тисячу років утримували тут Натана.

А тепер — Уоррена.

Вона увійшла в покої. Подвійні двері в кінці приміщення, що ведуть в маленький садочок Пророка, були відкриті. Звідти вітерцем влітало тепле нічне повітря. На бічному столику горіла свічка, яка майже нічого не освітлювала.

Серце Вірні радісно підскочила, коли вона побачила встаючого зі стільця чоловіка.

— Уоррен?

— Верна! — Він кинувся до неї. — Хвала Творцеві! Тобі вдалося втекти!

В Верни раптом прокинулися її колишні страхи.

— Що це за феноменальна дурість — послати мені свій дакрил! — Вона погрозила йому пальцем. — Чому ти не скористався ним, щоб врятуватися самому? Повна безвідповідальність! А якби щось трапилося? У тебе був дакрил, і ти випустив його з рук! Про що ти тільки думав?!

— Я теж радий тебе бачити, Верна, — посміхнувся Уоррен.

— Відповідай на питання! — Верна заховала свою радість за сухим тоном.

— Ну, по-перше, я не вмію ним користуватися. Я боявся зробити щось не так і позбавити нас останнього шансу. По-друге, у мене знову на шиї цей нашийник, і поки я від нього не позбудуся, я не можу пройти крізь щити. Я знав, що у мене не вистачить духу змусити Леому зняти його, а потім холоднокровно її вбити. А по-третє, — він нерішуче ступив до неї, — на випадок, якщо б тільки в одного з нас була можливість втекти, я хотів би, щоб це була ти.

Верна довго дивилася на нього. В горлі у неї застряг клубок. Не в силах більше чинити опір, вона повисла у нього на шиї.

— Уоррен, я люблю тебе! Я правда тебе люблю. — Він ніжно обійняв її.

— Ти навіть уявити не можеш, як довго я мріяв почути від тебе ці слова, Верна! Я теж люблю тебе.

— А мої зморшки?

Уоррен посміхнувся лагідною, сяючою посмішкою, властивої тільки йому одному.

— Коли вони в тебе з'являться, я полюблю і їх. І ці слова остаточно позбавили Верну самовладання. Вона обняла Уоррена ще міцніше і поцілувала його.

Кілька воїнів у червоних плащах вискочили з-за рогу з явним наміром його вбити. Річард штовхнув одного в коліно, другому всадив в живіт кинджал. Решта навіть не встигли підняти мечів, а він уже перерізав горло третьому і розбив ліктем ніс четвертому.

Річард був блідий як полотно і повністю поглинений бушуючою в ньому магічною бурею, що змінювала навіть час біля нього.

Хоча меча при ньому не було, магія нікуди не поділася. Будучи справжнім Шукачем Істини, Річард був нерозривно з нею пов'язаний. У пророцтвах його називали «Фуер Грісса ост драука», що на древнед'харіанській мові означало «Несучий смерть», і він був зараз дійсно втіленням смерті. Тепер Річард остаточно зрозумів сенс цих слів.

Він змів Захисників пастви, як ураган змітає нерухомі статуї.

Мить — і все було скінчено.

Річард, задихаючись від люті, стояв над переможеним тілами, шкодуючи, що на місці цих маріонеток не виявилися сестри Тьми. Він жадав крові тих п'ятьох.

Він сказали йому, де знаходиться Келен, але, коли він прибіг на місце, її там не виявилося. В повітрі ще висів димок. У кімнаті панував повний розгром, ніби там пронеслася чарівна буря. Річард виявив трупи Брогана, Гальтеро і якоїсь невідомої жінки.

Келен, навіть якщо вона там і була, могла, зрозуміло, втекти, але Річард був упевнений, що її потягли з собою сестри Тьми, щоб мучити її або, гірше того, віддати Джегану. Річард зобов'язаний був її відшукати!

А ще він хотів спіймати сестру Тьмии. Він витрусив б з неї всі потрібні йому відомості.

Навколо Палацу бушувала битва. Річарду здалося, що Захисники пастви вбивають всіх мешканців Палацу. Він бачив мертвих стражників, мертвих служниць, мертвих сестер.

Але ще більше було мертвих Захисників. Сестри Тьми нещадно разили їх.

Річард бачив, як одна з них знищила чи не сотню воїнів в лічені секунди. Але ще він бачив, як навалившись з усіх боків, солдати схопили одну з сестер і розірвали, як пси лисицю.

Поки він добирався до сестри Тьми, що поклала сотню Захисників пастви, та зникла, і тепер Річард шукав іншу. Хто-небудь з них розповість, куди вони поділи Келен. Якщо знадобиться, він переб'є всіх сестер Тьми у Палаці, але одна з них все-одно йому це розповість!

Двоє Захисників, помітивши його, кинулися в атаку. Але мечі розсікли лише повітря. Річард убив їх в одну мить і помчав далі, перш ніж другий вбитий встиг впасти обличчям в землю.

Річард вже втратив рахунок убитим ним Захисникам пастви. Він вбивав тільки в тому випадку, якщо вони самі нападали на нього, просто неможливо було уникнути зустрічі з усіма солдатами, які траплялися на шляху. Якщо вони нападали на нього, це був їхній вибір, не його. Річарда вони не цікавили. Йому потрібна була сестра Тьми.

Раптово він вловив рух в кущах і втиснувся у стіну. Людська фігура! По волоссю, що розвівалося за спиною і витончених формах Річард зрозумів, що це жінка.

Нарешті!

Коли він заступив їй дорогу, в руках жінки блиснув клинок. Річард знав, що кожна сестра носить дакрил. Напевно, це саме дакрил, а не кинджал. Йому було добре відомо, наскільки смертельний удар дакрила і як спритно сестри вміють з ним поводитися. Ризикувати не можна.

Річард ногою вибив дакрил з руки жінки. Треба б зламати їй щелепу, щоб не заволала, але йому потрібно, щоб вона могла говорити. Втім, якщо діяти швидко, покликати на допомогу вона не встигне.

Схопивши її за зап'ястя, він вивернув їй руку, перехопив другою кулак, коли вона спробувала вдарити його, і завернув їй руки за спину. Приставивши кинджал до її горла, він притиснув її до стіни і стиснув ногою її ноги так, щоб вона не відбивалася.

В одну мить жінка виявилася нездатною рухатися.

— Я в дуже поганому настрої, — прошипів Річард крізь зціплені зуби, притискаючи ніж до горла жертви. — Якщо ти мені не скажеш, де Мати-сповідниця, ти помреш.

Жінка, задихаючись, хапнула ротом повітря.

— Ти їй ледь горло не перерізав, Річард! Пройшла мало не вічність, перш ніж її слова досягли замутненого чарівною люттю розуму і Річард спробував усвідомити почуте. Це вийшло в нього з великим напруженням.

— Так ти поцілуєш мене чи все-таки переріжеш горло? — Все ще задихаючись, поцікавилася полонянка.

Голос Келен. Він відпустив її руки. Жінка обернулася, і обличчя її виявилося в кількох дюймах від його очей. Це була вона. Це дійсно була вона.

— Добрі духи, дякую вам! — Прошепотів Річард і поцілував Келен.

Він прекрасно пам'ятав смак її м'яких губ, але спогади не йшли ні в яке порівняння з дійсністю. Бушуюча в ньому лють стихла, як стихають води озера теплої літньої ночі. З чи не болючою радістю він притиснув Келен до себе.

Його пальці ласкаво торкалися її обличчя, немов переконуючись в тому, що це не сон. Її пальці пробігли по його щоці. Слова були не потрібні. На якусь мить світ завмер.

— Келен, — промовив нарешті Річард, — я знаю, що ти на мене сердишся, але…

— Якби мій меч не зламався і мені не довелося б задовольнятися одним дакрилом, ти б так легко не відбувся. Але я не серджуся.

— Та я не про це. Я…

— Я знаю, що ти хочеш сказати, Річард. Я не серджуся. Я вірю тобі. Тобі доведеться дещо мені пояснити, але я не серджуся. Єдине, чим ти можеш викликати мій гнів, так це тим, що за життя хоча б раз відійдеш від мене далі, ніж на десять кроків!

— Ну, тоді тобі навряд чи доведеться на мене сердитися! — Посміхнувся Річард.

Але його посмішка тут же зникла. — Ні, все-таки доведеться! Ти ще не знаєш, що я накоїв! Добрі духи, я…

Вона знову його поцілувала. Лагідно, ніжно і гаряче. Він погладив її по довгому м'якому волоссю.

— Келен, нам треба терміново вибиратися звідси! Негайно! У нас купа неприємностей. У мене купа неприємностей.

Келен відірвалася від нього.

— Знаю. Орден наступає. Нам треба поспішати.

— Де Зедд з Гратчем? Пішли заберемо їх і змотуємося звідси. — Вона завмерла.

— Зедд з Гратчем? А хіба вони не з тобою?

— Зі мною? Ні. Я думав, вони з тобою. Я послав Гратча з листом. О добрі духи! Тільки не кажи мені, що ти його не отримала! Не дивно тоді, що ти на мене не сердишся! Я послав…

— Лист я отримала. Зедд за допомогою заклинання зробив себе легким, щоб Гратч зміг його нести. Гратч повинен був давним-давно доставити Зедда в Ейдіндріл.

Річарду на мить стало погано. Він згадав мертвих мрісвізів на бастіоні замку Чарівника.

— Я їх не бачив, — прошепотів він.

— Може, ти виїхав до того, як вони прилетіли? Ти ж сюди добирався кілька тижнів.

— Я покинув Ейдіндріл вчора.

— Що?! — Прошепотіла Келен, витріщивши на нього. — Як ти…

— Сильфіда. Вона притягла мене сюди менше ніж за добу. У всякому разі, я так думаю. Може бути, за два дні. Не можу сказати точно, але місяць не змінився.

Річард замовк. Лице Келен немов розпливлося перед ним. Потім він ніби з боку почув власний голос:

— У замку я знайшов місце, де був сильний бій. Всюди валялися мертві мрісвізи. Пам'ятається, я ще подумав, що поле бою виглядає так, ніби тут попрацював Гратч. Це було на краю високої стіни. Зовнішні стіни були залиті кров'ю до самого низу. Я спробував кров пальцем. Кров мрісвізов легко відрізнити. І подекуди це була не їх кров. Келен мовчки обняла його.

— Зедд з Гратчем, — прошепотів Річард. Мабуть, це були вони… Вона обняла його міцніше.

— Мені дуже шкода, Річард…

Він вивільнився з її обіймів, встав і допоміг піднятися їй.

— Йдемо. Я зробив щось жахливе, і Ейдіндріл у величезній небезпеці. Мені потрібно терміново повертатися.

Очі Річарда впали на Рада-Хань.

— А ця штука що робить у тебе на шиї?

— Мене захопив у полон Тобіас Броган. Це довга історія.

Не встигла Келен договорити, як він вже обхопив нашийник руками і без жодного зусилля вплеснув свою чарівну силу в пальці.

Нашийник розлетівся, як пересохла глина. Келен поторгала шию і полегшено зітхнула.

— Вона повернулася, — прошепотіла вона, притулившись до Річарда і поклавши долоню собі на серце. — Я відчуваю свою силу сповідниці. Я знову торкаюся її.

Річард обійняв її однією рукою.

— Пішли.

— Я щойно звільнила Аерна. Тоді й зламала меч — об одного з Захисників пастви. Він незручно впав, — пояснила вона, побачивши, що Річард спантеличено насупився. — Я веліла Аерну рухатися на північ разом з сестрами.

— Сестрами? З якими сестрами?

— Я зустріла сестру Верну. Вона збирає всіх сестер Світла, молодих чарівників, послушниць і стражників і втікає з ними звідси. Я як раз йшла до них.

Еді я залишила з ними. Може, ми ще встигнемо їх перехопити, поки вони не пішли.

Це тут, неподалік.

У Кевіна, який вийшов їм назустріч з заростей, відвисла щелепа.

— Річард! — Видихнув він. — Це ти?

— Вибач, Кевін, я не прихопив шоколадок, — посміхнувся Річард.

Кевін радісно потрусив його руку.

— Я вірний тобі, Річард. Майже всі стражники вірні тобі.

— Я… покажи їх, Кевін, — нахмурився в темряві Річард.

Кевін повернувся і гучним шепотом повідомив:

— Це Річард!

Вони з Келен пройшли в ворота, і навколо них негайно утворився натовп. У відблисках далеких вогнів Річард побачив Верну і обійняв її.

— Я такий радий тебе бачити, Верна! — Він відсунув її від себе на довжину руки. Але, мушу зауважити, тобі не завадило б помитися!

Верна засміялася, і йому було приємно чути її сміх. До Річарда проштовхався Уоррен і обійняв його.

Річард, розкривши Верні долоню, вклав в неї перстень аббатиси і стиснув їй пальці.

— Я чув, Енн померла. Мені дуже шкода. Це її кільце. Думаю, ти краще за мене знаєш, що з ним робити.

Верна піднесла долоню до обличчя і дивилась на перстень.

— Річард… Де ти його взяв?

— Змусив сестру Юлію віддати його мені. Не їй же його носити.

— Ти змусив…

— Верна була обрана аббатисою, Річард, — встряв Уоррен, поклавши руку на плече Верни.

— Я пишаюся тобою, Верна! — Посміхнувся Річард. — Так одягай же перстень!

— Річард, Енн не… Кільце у мене забрали… Я була засуджена судом… І скинута. Вперед вийшла сестра Дульче:

— Їх було більше, ніж нас, але ми завжди тобі вірили. Тебе призначила аббатиса Аннеліна. Нам потрібна аббатиса. Одягай кільце!

Верна зі сльозами вдячності кивнула їй і, надівши кільце на палець, поцілувала його.

— Нам потрібно всіх негайно відводити звідси. Імперський Орден ось-ось захопить Палац.

Річард, схопивши її за руку, розвернув обличчям до себе.

— Тобто як це Імперський Орден ось-ось захопить Палац? Що їм тут треба?

— Пророцтво. Імператор Джеган хоче вивчити всі розгалуження і повернути події в потрібне йому русло.

Сестри позаду Верни ахнули. Уоррен, застогнавши, ляснув себе по лобі.

— І він зібрався жити тут, — продовжила Верна, — під захистом чар, щоб століттями правити світом, коли пророцтва допоможуть йому придушити всякий опір.

Річард відпустив її руку.

— Цього допустити не можна, інакше у нас не залишиться ні найменшого шансу і світ століттями буде страждати під його тиранією.

— Ми нічого не можемо вдіяти, — відповіла Верна. — Нам потрібно втікати, інакше нас усіх уб'ють і тоді у нас не залишиться взагалі ніякої можливості допомогти тобі… придумати спосіб завдати удару у відповідь.

Річард обвів поглядом сестер і знову подивився на Верну.

— Аббатиса, а що, якщо я знищу Палац?

— Що?! Його побудували стародавні чарівники! Як же ти це зробиш?

— Не знаю. Але я зруйнував башти, а їх теж побудували стародавні чарівники. Припустимо, спосіб знайдеться? Що ти на це скажеш? Верна, втупившись в простір, провела язиком по губах. Сестри мовчали. Феба проштовхалася вперед.

— Верна, ти не можеш цього допустити!

— Можливо, це єдиний спосіб зупинити Джегана.

— Що ти кажеш! — Феба ледь не ридала. — Це ж Палац пророків! Наш будинок!

— Він стане домом Соноходця, якщо не знищити його.

— Але, Верна, — Феба схопила Верну за руки, — без чар ми постаріємо! Ми помремо, Верна! Наша юність пройде в одну мить. Ми постаріємо і помремо, не встигнувши пожити!

Верна кінчиком пальця стерла сльозу у неї з щоки.

— Все рано чи пізно вмирає, Феба, навіть Палац. Ніщо не може існувати вічно. Він послужив свою службу нам і тепер, якщо ми нічого не зробимо, він стане служити злу.

— Верна, не роби цього! Я не хочу старіти!

Верна обняла її.

— Феба, ми — сестри Світла. Ми служимо Творцеві і, виконуючи його волю, намагаємося зробити життя людей на цьому світі краще і легше. І зараз для цього нам треба стати такими ж, як всі інші чада Творця, і жити серед них. Я розумію твої страхи, але насправді все буде зовсім не так, як ти думаєш.

Під чарами Палацу час для нас ішов інакше. Нам не здавалося, що час тече повільно, переповзаючи з століття в століття, як думають ті, хто живе за межами Палацу, для нас же життя зовні йшло швидким кроком. Відчуття часу було таким же, як і за межами Палацу. Ти не помітиш різниці. Ми давали обітницю служити Творцеві, а не просто жити довго. Якщо ти хочеш прожити довге, але порожнє життя, Феба, можеш залишитися з сестрами Тьми. А якщо хочеш прожити яскраве і насичене, то ходи з нами, сестрами Світла.

Феба мовчала. Сльози струмком текли по її щоках. На віддалі ревів вогонь, і нечасті вибухи розривали ніч. Крики солдатів, що билися з ворогом, лунали все ближче.

— Я — сестра Світла, — промовила нарешті Феба. — Я хочу йти з моїми сестрами… куди б нас не вів цей шлях. Творець спасе і збереже нас.

Верна, посміхнувшись, лагідно погладила Фебу по щоці.

— Хто-небудь хоче ще щось сказати? — Запитала вона, оглядаючи натовп. У когось ще є заперечення? Якщо так, говоріть зараз. Або не приходьте потім до мене зі скаргами, що вам не дали висловитися.

Сестри мовчали. Вони вірили своїй ігумені. Верна, покрутивши на пальці кільце, подивилася на Річарда.

— Так ти думаєш, що зможеш зруйнувати Палац? Знищити чари?

— Поняття не маю. Пам'ятаєш, коли ти приїхала за мною, Келен метнула синю блискавку? Сповідниці володіють часткою магії Збитку, отриманої від чарівників, що створили їх чарівну силу. Може, вона зможе пошкодити сховище, якщо у мене нічого не вийде.

Келен, постукавши його по спині, шепнула:

— Річард, я не зможу цього зробити! Ця магія була викликана через тебе, вона пов'язана з тобою, призначена тебе захищати. Більше ні для чого я не можу її викликати.

— Доведеться спробувати. На гірший кінець, ми просто спалимо пророцтва. Якщо ми розведемо багаття посеред цих книг, Джегану дістанеться тільки попіл.

До воріт підскакали кілька жінок і з ними — з десяток юнаків. «Друзі Річарда», долинув пароль. Кевін відкрив ворота.

Верна підбігла до однієї з новоприбулих.

— Філіпа, ти всіх знайшла?

— Так. — Філіпа перевела подих. — Нам треба поспішати. Імперський авангард вже в місті. Війська вже йдуть по південних мостах. Захисники пастви б'ються з ними не на життя, а на смерть.

— Ти бачила, що трапилося в порту? — Запитала Верна.

— Там Юлія та ще хтось із сестер Тьми. Вони буквально рвуть затоку на частини. Таке враження, що на Орден обрушилися всі сили Підземного світу. Притиснувши тремтячі пальці до губ, Філіпа на мить прикрила очі. — Вони захопили команду «Леді Зефи». — Її голос зірвався. — Ти навіть уявити не можеш, що вони творять з матросами!

Філіпа, відвернувшись, звалилася на коліна, і її вирвало.

— Благой Творець, — видавила Філіпа між нападами блювоти, — це неможливо забути! Мене тепер все життя переслідуватимуть кошмари.

Річард повернувся на шум битви.

— Верна, вам треба йти звідси негайно! Не можна втрачати ані хвилини! Вона кивнула.

— Ви з Келен доженете нас потім.

— Ні. Ми з Келен повинні відразу ж повертатися в Ейдіндріл. Зараз мені ніколи пояснювати, але у нас є необхідна магія для такого переміщення. Мені б дуже хотілося переправити вас усіх тим же шляхом, але це неможливо.

Поспішайте. Ідіть на північ. З півдня сюди в пошуках Келен рухається стотисячна д'харіанська армія. Вона візьме вас під свій захист, та й ви їй будете корисні.

Генералу Райбаху передай, що Келен зі мною.

З натовпу вийшла Еді і взяла Річарда за руки.

— Де Зедд?

У Річарда слова застрягли в горлі. Він на мить прикрив очі.

— Еді, мені дуже шкода, але я не бачив діда. Боюся, що його могли вбити в замку.

Еді, відкашлявшись, стерла сльози з обличчя.

— Мені дуже шкода, Річард, — прошепотіла вона своїм хриплуватим голосом. Твій дідусь був хороша людина. Але він занадто часто ризикував. Я його попереджала.

Річард обняв стару чаклунку, і вона тихо заплакала, притулившись до його грудей.

Від воріт з мечем в руці примчав Кевін.

— Нам треба або негайно йти, або готуватися до битви.

— Ідіть, — наказав Річард. — Нам не виграти війну, якщо ви всі загинете в цій битві. Ми повинні боротися за своїми правилами, а не за правилами Джегана. У нього в розпорядженні не тільки солдати, але й ті, хто володіє чарівним даром.

Верна повернулась до сестер Світла, послушниць і молодих чарівників. Взявши за руки двох молоденьких дівчат, немов шукаючи у них підтримки, вона заговорила:

— Слухайте всі. Джеган — Соноходець. Єдиний захист від нього — узи вірності Річарду. Річард володіє не тільки чарівним даром, але і магією, переданої в його роду з покоління в покоління, яка здатна захищати від Соноходців. Леома намагалася розірвати узи, що зв'язують мене з Річардом, щоб Джеган міг проникнути в мій розум і підкорити мене. Перш ніж піти, ви всі повинні принести Річарду клятву вірності, щоб не потрапити в рабство до Джегана.

— Якщо ви хочете це зробити, — додав Річард, — то нехай буде так, як було спочатку встановлено Альріком Даркеном, чарівником, який створив ці узи. Якщо ви згодні, я прошу вас вимовити слова клятви так, як вони звучали в ті часи, і прийняти їх душею.

Річард вимовив слова клятви, які сам не раз повторював, а потім сестри Світла та їх учні опустилися перед ним на коліна, і їхні голоси зазвучали в унісон, заглушаючи шум битви.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

51

Річард притиснув Келен до стіни темного кам'яного коридора, чекаючи, поки по перпендикулярному коридору не пройде група Захисників пастви. Коли їхні кроки затихли, Келен, підвівшись навшпиньки, прошепотіла:

— Мені тут не подобається. Ми зможемо вибратися з цього Палацу живими?

Річард швидко поцілував її в насуплені брови.

— Звичайно, зможемо! Обіцяю! — Схопивши її за руку, він пірнув під низьку балку. — Пішли, сховище тут.

Стіни були в жовтих патьоках води, яка просочується між верхніми плитами.

У підлозі вода вимила круглі ямки кольору яєчного жовтка, і було чути, як падають рідкісні краплі. За двома запаленими факелами прохід розширювався і стеля піднялася, щоб не перекривати величезні двері в сховище.

Підходячи до кам'яного моноліту шестіфутової товщини, Річард відчув, що тут щось не так. Не тільки похмуре світло за дверима насторожило його — волосся в нього на голові встало дибки, і він відчув дотик магії, ніби легка павутинка лоскотала йому шкіру на руках.

Він потер долоні, бажаючи позбутися від цього відчуття.

— Ти нічого незвичайного не відчуваєш? Келен похитала головою.

— Щось незрозуміле зі світлом.

Келен зупинилася. Річард теж побачив розпростерте на підлозі тіло. Жінка лежала, скрутившись у клубок, ніби спала. Але Річард зрозумів, що вона не спить.

Жінка була нерухома, як камінь.

Підійшовши ближче, вони побачили праворуч, за стіною, мертвих Захисників пастви.

Річарда ледь не знудило. Кожен солдат був акуратно розсічений надвоє на рівні грудей. По підлозі розлилося ціле озеро крові.

З кожним кроком тривога Річарда росла.

— Слухай, мені треба спочатку взяти дещо, — сказав він Келен. — А ти стій і чекай мене. Я скоро повернуся.

Келен вхопила його за рукав.

— Ти знаєш правило.

— Яке ще правило?

— Тобі не дозволяється віддалятися від мене більше, ніж на десять кроків, інакше я розізлюся. Річард подивився в її зелені очі.

— Вже краще ти будеш сердитою, аніж мертвою. — Келен насупилася.

— Це ти зараз так думаєш. Я занадто довго чекала тебе, щоб так запросто тебе відпустити. І навіщо взагалі туди лізти? Можна і звідси кинути смолоскипи, підпалити Палац або зробити ще що-небудь в цьому роді. Всі ці папірці повинні горіти, як висохла трава. Нам немає чого заходити туди.

Річард посміхнувся:

— Я тобі казав колись, як сильно тебе люблю?

Келен вщипнула його за руку.

— Розповідай! Заради чого ми ризикуємо життям? — Річард, удавано ойкнувши, зітхнув.

— Там є книга пророцтв, якій понад три тисячі років. У ній згадуюся і я. Вона мені свого часу дуже допомогла. Хоча б її мені хотілося б зберегти. Може, вона мені ще не раз допоможе.

— І що там про тебе сказано?

— Там мене називають «Фуер Грісса ост драука».

— І що це значить? Річард повернувся до сховища. — «Несучий смерть».

Келен деякий час мовчала.

— Так як ми туди потрапимо? Річард оглянув загиблих солдат.

— Вже точно не підемо. — Він підняв руку до рівня грудей. — Щось розрізало їх на цій висоті. Значить, перш за все не можна вставати в повний зріст.

Приблизно на висоті, яку він показав, в кімнаті висіло щось на зразок пласта диму товщиною з вафлю. Це щось світилося, але чому воно світиться і що це таке взагалі, Річард не знав.

На четверіньках вони пробралися в сховище і поповзли під цим дивним світлом. Щоб не потрапити в калюжу крові, вони намагалися триматися ближче до стіни, поки не доповзли до полиць. Поблизу сяючий пласт виявився ще більш дивним. Він не був схожий ні на дим, ні на туман. Він здавався зробленим з чистого світла. Річард ніколи нічого подібного не бачив.

Якийсь скребучий звук змусив їх завмерти. Річард озирнувся і побачив, що кам'яні двері закриваються. Ясно було, що, як би вони не поспішали, їм усе одно не встигнути вискочити перш, ніж вона закриється.

Келен повернулася до нього:

— І тепер ми тут замкнені? Як же нам вибратися? Є інший вихід?

— Ні, але я можу відкрити і цей, — відповів, Річард. — Двері пов'язані зі щитом. Якщо я докладу долоню до металевої пластини в стіні, плита підніметься.

Келен пильно подивилася на нього:

— Ти впевнений?

— Цілком. Раніше це завжди спрацьовувало.

— Річард, тепер, коли ми знову разом, я дуже хочу, щоб ми обидва вибралися звідси живими.

— Ми виберемося. Зобов'язані вибратися. Декому потрібна наша допомога.

— В Ейдіндрілі?

Річард кивнув, намагаючись знайти слова, щоб сказати їй те, що хотів. Слова, які могли б закрити виниклу, як він вважав, між ними прірву.

— Келен, я зробив те, що зробив, не тому, що хотів чогось для себе. Клянусь. Я хочу, щоб ти це знала. Я розумію, яку біль тобі заподіяв, але це був єдиний вихід. Я поступив так тільки тому, що дійсно був упевнений: іншого способу врятувати Серединні Землі від Імперського Ордена не існує. Я знаю, що завдання сповідниць — захищати народ, а не просто утримувати владу. Я вірив, що ти зрозумієш, що я дію з тих же міркувань, хоча, можливо, і не у відповідності з твоїми бажаннями. Я хотів захистити людей, а не правити ними, і в мене розривалося серце через те, що я був змушений зробити з Радою Серединних Земель.

У сховищі надовго запанувало мовчання.

— Річард, прочитавши лист в перший раз, я була просто знищена, — нарешті промовила Келен. — Мені була надана найбільша довіра, і я не хотіла прославитися як Мати-сповідниця, що втратила Серединні Землі. Але поки я сиділа тут з нашийником на шиї, у мене було багато часу на роздуми. Сестри сьогодні зробили благородний вчинок. Вони пожертвували спадщиною трьох тисячоліть заради вищої мети, заради того, щоб допомогти людям. Не скажу, що я була щаслива від твого вчинку, і тобі все ж таки доведеться дати мені деякі пояснення, але я вислухаю тебе з любов'ю в серці.

З любов'ю не тільки до тебе, а й до всіх мешканців Серединних Земель, які потребують нас. За ті тижні, що ми добиралися сюди, я зрозуміла, що ми повинні жити майбутнім, а не минулим. І я хочу, щоб це майбутнє було таким, де ми могли б жити в мирі та безпеці. Важливіше цього немає нічого. Я знаю тебе і прекрасно розумію, що ти не зробив би цього з одного лише бажання влади.

Річард погладив її по щоці.

— Я пишаюся тобою, Мати-сповідниця! — Вона поцілувала його пальці.

— Потім, коли нас перестануть намагатися вбити і у нас з'явиться трохи вільного часу, я встану перед тобою, схрестивши руки на грудях, нахмурюся і буду нетерпляче притупувати ногою, як і належить Матері-сповідниці, а ти будеш підлабузнюватися до мене і заїкатися, намагаючись пояснити зміст свого вчинку, але зараз — не могли б ми просто швидше забратися з цього проклятущого Палацу?

Річард, чиї побоювання розвіялися як ранковий туман, посміхнувся і поповз далі повз книжкові ряди. Тонкий світловий пласт, судячи з усього, охоплював все приміщення. Річарду дуже хотілося б знати, що ж це за штуковина; Келен намагалася триматися ближче до нього. Річард уважно оглядав кожен стелаж, мимо якого вони проповзали: інстинкт підказував йому, що небезпека близько. Він не знав, обгрунтоване це відчуття чи ні, але не наважувався ним нехтувати. Він давно навчився довіряти своїм інстинктам не потребуючи особливих доказів.

Коли вони вповзли в маленький альков в кінці сховища, Річард уважно оглянув лежачі на полиці книги і побачив ту, яку шукав.

Складність полягала в тому, що книга лежала вище рівня світового пласта.

Річард розумів, що не варто і намагатися дотягнутися до неї. Він не знав точно, що це за світловий пласт, але не сумнівався, що це якась магія, і бачив, що вона створила з солдатами.

Вони з Келен взялися розхитувати полицю, поки та не впала. Книги розсипалися, але та, що була потрібна, впала на стіл. Світловий бар'єр не діставав до кришки буквально декількох дюймів. Річард обережно простягнув руку і відчув поколювання витаючої над рукою магії. Нарешті він зумів зачепити книгу пальцями і підтягнути до краю стола.

— Річард, щось не так!

Він схопив книгу і швидко перегорнув, бажаючи переконатися, що це та сама. Хоч Річард тепер вмів читати на древнєд'харіанській мові і впізнав деякі слова, вникати в їхній зміст йому було ніколи.

— Що? Що не так?

— Подивися на туман у нас над головою. Коли ми ввійшли, він був на рівні грудей. Мабуть, саме він розрізав тих солдатів. А подивися, де він зараз.

Річард і не помітив, що туман вже практично торкався кришки столу. Він сунув книгу за пояс.

— Давай за мною, і швидко. Вони квапливо поповзли до виходу. Річард не знав, що станеться, якщо світлий серпанок торкнеться їх, але не відчував ані найменшого бажання з'ясовувати це на власному досвіді.

Келен скрикнула. Річард, обернувшись, побачив, що вона розпласталася по підлозі.

— В чому справа?

Вона спробувала повзти на ліктях, але безуспішно.

— Щось тримає мене за щиколотку. Річард підповз до неї і схопив її за зап'ястя.

— Відпустило. Як тільки ти до мене доторкнувся, воно мене відпустило.

— Тримай мене за ногу і не випускай.

— Річард! — Ахнула Келен. — Дивись! Світіння у них над головою знизилося, коли він доторкнувся до Келен, немов магія відчула здобич і стрімко опускалася на дичину. Річард поповз до дверей, тягнучи за собою Келен, яка вчепилася в його ногу.

Перш ніж вони встигли дістатися, смуга світла опустилася так низько, що Річард вже відчував спиною її жар.

— Лягай!

Келен миттєво втиснулася в підлогу, і вони поповзли по-пластунськи. Біля дверей Річард перекинувся на спину. Світлова серпанок висіла в кількох дюймах над ними.

Келен, вхопившись за його сорочку, підтягнулася ближче.

— Річард, що тепер?

Річард глянув на металеву панель. Вона перебувала над світловим пластом, що простягнувся від стінки до стінки.

— Нам треба вибратися звідси, інакше ця штука нас уб'є, як вбила тих солдатів. Мені доведеться встати.

— Ти з глузду з'їхав? Ти не можеш цього зробити!

— На мені плащ мрісвіза. Може, завдяки йому світ мене не знайде.

Келен вперлася долонею йому в груди.

— Ні!

— Так чи інакше я стану трупом.

— Річард, ні!

— У тебе є пропозиція краще? Ми втрачаємо час.

Заричавши від злості, Келен витягнула руку до дверей. З її пальців зірвалася блакитна блискавка. Двері здригнулася, а тонкий пласт світла зник, немов був живим і зіткнення з її магією завдавало йому біль.

Скориставшись цим, Річард схопився і ляснув долонею по панелі. Двері, заскрипівши, почали відкриватися. Світловий серпанок туману знову відновився.

Річард схопив Келен за руку і пірнув в щілину, що утворилася. Вони буквально вивалилися назовні і впали на підлогу, чіпляючись один за одного.

Коли двері відчинилися повністю, світловий пласт виповз в коридор.

— Пора тікати! — Крикнув Річард. Вони схопилися і помчали геть, оглядаючись на переслідуючий їх сяючий туман, але зупинилися, уткнувшись в невидимий бар'єр. Річард обмацав його поверхню, але не виявив проходу. Обернувшись, він побачив, що димка вже наздоганяє їх.

Прийшовши в сказ, він, не роздумуючи, викинув руки вперед.

З його пальців з ревом зірвалися чорні блискавки, що пожирають світло, як вічна тьма смерті. Гуркіт, з яким магія Збитку вирвалася на свободу, був оглушливий. Келен заплющила очі і, затуливши вуха, відсахнулася.

У центрі сховища спалахнув вогонь. Почувся наростаючий гул, і підлога під ногами затрусилася.

Книжкові полиці перекинулися, і книги, розлітаючись в сторони, миттєво спалахували, немов сніп іскор. Світло завило, як живе. Річард бачив і відчував, як народжені десь всередині нього чорні блискавки, міць і лють, недоступні його розумінню, киплячи, увірвалися в надра сховища.

Келен повисла у нього на руках.

— Річард! Річард! Нам треба тікати! Річард, прокинься ж! Біжімо!

Голос Келен звучав немов з немислимого далека. Чорні виплески магії Збитку раптово затихли. Світ повернувся, вихором увірвавшись до свідомості Річарда, і він знову відчув себе живим. Живим і абсолютно приголомшеним.

Невидимий бар'єр зник. Річард схопив Келен за руку і помчав уперед. За спиною у нього ревів і біснувався світловий ураган, розпалюючись все яскравіше і яскравіше.

«О добрі духи, — подумки звернувся Річард, — що ж я знову накоїв?»

Вони мчали по кам'яних коридорах, злітали по сходах, бігли по холах, прикрашеним панелями і вистеленим килимами. Їх тіні мчали попереду них, але відкидали їх не лампи на стінах, а живе світло у них за спиною.

Вони вирвалися назовні, в ніч, де кипів бій. Солдати в яскраво-червоних плащах билися з людьми в хутряних безрукавках. У кожного в лівій ніздрі було кільце.

Вони виглядали сущими дикунами, і це враження тільки посилювалося, варто було трохи поспостерігати за тим, як вони ведуть бій. Вони були озброєні мечами, сокирами і шипастими кулями на довгих ланцюгах і обрушували їх на противника, не перестаючи хижо посміхатися і скалитися. Щити у них були з довгими кілками посередині.

Річард ніколи їх раніше не бачив і зрозумів, що це і є воїни Імперського Ордену.

Тягнучи за собою Келен, він прослизнув між противниками і побіг до мосту. Один з воїнів Ордена кинувся на нього, намагаючись вдарити ногою. Річард ледь ступнув убік, підчепив рукою ногу супротивника і відкинув його, майже не знижуючи швидкості. Наступного він просто вдарив ліктем в обличчя, уклавши на місці.

У центрі східного мосту, який вів до Хагенського лісу, півдесятка Захисників пастви зчепилися з приблизно такою ж кількістю воїнів Ордена.

Річард пірнув під меч, скинув солдата з моста в річку і проскочив в пролом, що утворився.

Позаду, перекриваючи дзвін мечів і крики людей, завила, з'явившись, виростаюча світлова куляля. Річард біг з такою швидкістю, що, здавалося, ноги його не торкаються землі. Келен не відставала. Вона ледь не наступала йому на п'яти.

Ледве вони виявилися на іншому березі, в місті, ніч раптово вибухнула світлом, яке прокололо чорне небо над Палацом. Вони пірнули за ріг найближчого будинку і спробували перевести дух. Виглянувши з-за рогу, Річард побачив ріжуче очі світло, що виривається з усіх вікон Палацу, навіть з тих, що були ^ на самому верху веж. Здавалося, промені б'ють навіть крізь шви кам'яної кладки.

— Ти можеш далі бігти? — Задихаючись, запитав він.

— Я не хочу зупинятися, — насилу видихнула Келен.

Частину міста між Палацом і полями Річард знав добре. Він провів Келен крізь переляканий натовп по широкому проспекту та вузеньких вуличках і вивів з Танімури.

Не встигли вони піднятися до середини пагорба, що підносився над долиною, як сильний поштовх грунту ледь не збив їх з ніг. Не оглядаючись, Річард обхопив Келен рукою і пірнув з нею в неглибоку щілину в скелі. Змоклі і задихані, вони трималися один за одного, а земля навколо тряслася.

Вони висунули голови якраз вчасно, щоб побачити, як світло розриває кам'яні башти і стіни Палацу пророків, немов вони зроблені з паперу. Здавалося, розвалюється весь острів Халзбанд. Уламки дерев і шматки дерну летіли в різні боки упереміш з камінням. Сліпучий спалах перетворив ніч в рідке полум'я. У річці зникла вода, і мости теж випарувалися, але місто за межами острова якимось дивом стояло ціле і неушкоджене.

Небо спалахнуло від горизонту до горизонту. Сяючі шматки світлового вибуху розліталися над їх головами на багато миль. Річард згадав: це був зовнішній щит, крізь який він не міг пройти, поки носив Рада-Хань.

— Ось вже воістину Несучий смерть, — прошепотіла майже зомліла Келен. — Я й не підозрювала, що ти вмієш робити такі речі.

— Я теж, — буркнув Річард.

Повітряна хвиля вдарила в горб і прокотилася по схилу, вириваючи з коренем траву. Вони пірнули назад в щілину, і над їх головами прокотилася хвиля піску і пилу.

Потім все стихло, і вони обережно вибралися назовні. Ніч повернулася, і у раптовій темряві Річард майже нічого не міг розгледіти внизу, але знав і так, що Палацу Пороків більше не існує.

— Ти все-таки зробив це, Річард! — Промовила нарешті Келен.

— Ми це зробили, — заперечив він, дивлячись на мертву чорну діру посеред міських вогнів.

— Я рада, що ти взяв цю книгу. Мені хотілося б знати, що там ще про тебе написано. — Обличчя її засвітилося усмішкою. — Гадаю, Джеган тут жити не буде.

— Та вже, навряд чи. Ти ціла?

— Ага. І рада, що все закінчилося.

— Боюсь, тільки почалося. Пішли, Сильфіда віднесе нас в Ейдіндріл.

— Ти так і не сказав мені, що це за Сильфіда.

— Ти мені навряд чи повіриш. Краще буде, якщо ти побачиш її власними очима.

— Дуже вражаюче, чарівник Зорандер, — промовила Енн і відвернулася.

— Не моя робота, — хмикнув Зедд. Енн витерла сльози, радіючи, що в темряві він не бачить, як вона плаче. Зусиллям волі вона змусила свій голос звучати як звичайно.

— Може, факел піднесли і не ви, але ви попрацювали, складаючи багаття.

Вельми вражаюче. Я бачила, як світловий кокон розносить вщент кімнату, але це…

Він ласкаво торкнувся її плеча:

— Мені дуже шкода, Енн…

— Ну, чому бути, того не минути. Зедд злегка стиснув їй плече в знак того, що все розуміє.

— Цікаво, хто ж підніс факел?

— Сестри Тьми можуть користуватися магією Збитку. Можливо, одна з них випадково підпалила світловий кокон.

Зедд втупився на неї в темряві.

— Випадково? — Він відкинув голову і недовірливо гмикнув.

— А що ж ще можна припустити, — зітхнувши, відповіла Енн.

— Та вже явно не просту випадковість, насмілюся зауважити.

Вона почула гордовиту нотку в його голосі.

— Наприклад?

Він не звернув уваги на це питання.

— Треба знайти Натана.

— Так. — Енн згадала про пророка і взяла Холлі за руку. — Ми залишили його тут. Мабуть, він десь поряд.

Енн попрямувала до освітлених місячним світлом горбів. Вона бачила людей, що йдуть по північній дорозі: екіпаж і натовп народу, в основному верхових. Їх було занадто багато, щоб вона не могла їх відчути. Це були її сестри Світла. Хвала Творцеві! Їм все ж таки вдалося врятуватися.

— Я думав, ти можеш відшукати його за допомогою цього проклятого нашийника.

Енн почала обшарювати поглядом зарості.

— Можу, і Хань каже мені, що Натан десь зовсім поруч. Можливо, він поранений. Оскільки чари знищені, значить, він впорався зі своїм завданням на зовнішньому щиті, але цілком міг при цьому постраждати. Краще допоможи мені шукати.

Холлі теж зайнялася пошуками, але далеко не відходила. Зедд вийшов на відкрите місце. Він шукав біля центру вузла, там, де був осередок сили. Енн якраз збиралася обстежити щілини між каменями, коли він гукнув її.

Енн, схопивши Холлі за руку, поспішила до чарівника.

— В чому справа?

Він мовчки вказав пальцем. Вставлене в щілину, на гранітному уламку виднілося якесь кільце. Енн витягла його і здивовано вигукнула:

— Рада-Хань Натана!

— О Енн! — Пискнула Холлі. — Невже він загинув? Невже Натана убило магією?

Енн покрутила нашийник. Він був замкнений.

— Ні, Холлі, — погладила вона дівчинку по волоссю. — Він не загинув, інакше від нього хоча б щось залишилося. Але, шановний Творець, що ж все це означає?

— Що значить? — Реготнув Зедд. — Це означає, що він звільнився. І встромив цю штуку в камінь, щоб ти точно її знайшла. Ніби як тицьнув тебе носом. Натан хотів, щоб ми знали: він сам зняв цей нашийник. Напевно, скористався магією вузла. — Зедд зітхнув. — Одним словом, він пішов. А тепер зніми з мене мій.

Енн, опустивши руку з Рада-Хань, втупилася в далечінь.

— Ми повинні його знайти.

— Зніми з мене ошийник, як обіцяла, а потім можеш шукати його скільки завгодно. Без мене, повинен додати.

Енн відчула, як в ній закипає гнів.

— Ти підеш зі мною.

— З тобою?! Прокляття, та ні за що в житті!

— Підеш.

— Ти збираєшся порушити дане тобою слово?

— Ні, я збираюся його дотримати, як тільки ми знайдемо цього пророка, від якого одні неприємності. Ти навіть уявити не можеш, як він вміє отруювати людям життя!

— Я-то тобі навіщо?!

— Ти підеш зі мною, подобається тобі це чи ні, і крапка! — Вона тицьнула в нього пальцем. — Коли ми його знайдемо, я зніму з тебе нашийник. Не раніше.

Зедд в люті стиснув кулаки, а Енн відправилася за кіньми. Вона подивилася на залитий місячним світлом найближчий пагорб і побачила сестер Світла, що йдуть на північ. Дійшовши до коней, Енн опустилася навпочіпки перед Холлі.

— Холлі, у вигляді першого випробування тобі як послушниці я хочу доручити дуже важливе і відповідальне завдання.

— Яке, Енн? — З серйозним виглядом кивнула дівчинка.

— Нам з Зеддом треба обов'язково відшукати Натана. Сподіваюся, це не займе багато часу, але треба поквапитися, поки він не пішов далеко.

— Не пішов далеко! — Заревів у неї за спиною Зедд. — Та він випередив нас на кілька годин! Він давним-давно забрався звідси подалі. І неможливо дізнатися, в якому напрямку. Він вже «пішов далеко»!

52

Темний Хагенській ліс зустрів їх, як завжди, непривітно, але Річард був упевнений, що мрісвізи пішли. За весь час, що вони з Келен пробиралися по чагарях, їм не зустрілося жодного. Всі мрісвізи вирушили в Ейдіндріл. Річард здригнувся від думки, що це означає для міста.

Келен, дивлячись в усміхнене сріблясте лице сильфіди, нервово зітхнула.

— Річард, перш ніж ми вирушимо, просто на випадок, якщо щось піде не так, я хочу сказати тобі, що знаю про те, що сталося, коли ти жив у Палаці пророків, і не тримаю на тебе зла. Ти думав, що я не люблю тебе, і відчував себе самотнім. Я все розумію.

Річард, насупившись, нахилився до неї.

— Про що це ти? — Келен кашлянула.

— Мерісса. Вона мені все розповіла.

— Мерісса?

— Так. Я все розумію і не засуджую тебе. Ти думав, що більше ніколи мене не побачиш. — Річард здивовано моргнув.

— Мерісса-сестра Тьми. Вона мріє мене вбити.

— Але вона розповіла мені, що, коли ти тут жив, вона була твоєю наставницею. Вона сказала, що… Ну, я її бачила. Вона дуже красива. Ти був самотній, і я тебе не засуджую.

Річард, взявши її за плечі, розвернув спиною до Сильфіди і змусив подивитися собі в очі.

— Келен, не знаю, що тобі наговорила Мерісса, але я скажу тобі правду: з того дня, як ми з тобою вперше зустрілися, я не спав ні з ким, окрім тебе. Ні з ким.

Так, коли ти змусила мене надягти нашийник і я думав, що більше ніколи тебе не побачу, мені було дуже самотньо, але я ніколи не зраджував твоєї любові, навіть коли вважав, що втратив її. Навіть коли я вважав, що ти не любиш мене, я ніколи… Ні з Меріссою, ні з ким-небудь ще.

— Правда?

— Правда.

Вона посміхнулася тією особливою посмішкою, яку дарувала лише йому одному.

— Еді намагалася сказати мені те ж саме. Я боялася, що помру, так і не побачивши тебе, і хотіла, щоб ти знав, що я люблю тебе, незважаючи ні на що. Але, послухай, Річард, я трохи боюся. Раптом я там потону?

— Сильфіда перевірила тебе і сказала, що ти можеш їхати. Ти ж теж володієш елементами магії Збитку. Подорожувати в Сильфіді можуть тільки ті, хто володіє обома сторонами магії. Все буде добре. Ось побачиш! — Він підбадьорливо посміхнувся. — Там зовсім нічого боятися. Відчуття ні на що не схоже, але чудове. Ну, тепер тобі не страшно?

— Так, — кивнула вона і обняла його з такою силою, що у Річарда хруснули ребра. — Але, якщо я все-таки потону, знай, що я тебе дуже люблю!

Річард допоміг Келен піднятися на парапет навколо колодязя сильфіди і уважно оглянув навколишній ліс і руїни. Він не знав, чи справді хтось спостерігає за ними, чи йому тільки здається. Втім, мрісвізів він не відчував і в кінці кінців вирішив, що така підозрілість — результат його попередніх візитів до Хагенський ліс.

— Ми готові, Сильфіда. Ти знаєш, скільки ми промандруємо?

— Я досить довга, — пролунала громохка відповідь.

Річард, зітхнувши, міцніше обхопив руку Келен.

— Роби, як я тобі сказав. — Вона кивнула, швидко дихаючи, ніби хотіла набрати повітря про запас. — Я буду з тобою. Не бійся.

Рука з рідкого срібла підняла їх, і ніч стала зовсім чорною. Річард ще міцніше стиснув долоню Келен, добре пам'ятаючи, як йому самому було важко зробити вдих всередині сильфіди. Коли вона відповіла на потиск, вони вже були глибоко в невагомій порожнечі.

Повернулися знайомі відчуття, і Річард зрозумів, що вони мчать до Ейдіндріла. Як і минулого разу, йому не було ні тепло, ні холодно, ні мокро, ні сухо. Він бачив одночасно і світло, і темряву, з насолодою вдихаючи ефір Сильфіди.

Річард радів, що Келен зараз відчуває такий самий захват, як і він.

Юнак відчував це по тому, як вона повільно стиснула його руку.

Річард плив крізь світло і темряву. Часу для нього не існувало. Могли пройти миті, а могли й століття — але все скінчилося так само раптово, як і минулого разу.

Навколо нього виникла кімната чарівника Коло, але цього раз Річард знав, чого очікувати, і не відчув жаху.

«Дихай» — звеліла Сильфіда.

Річард різко видихнув, звільняючи легені від наповнюючого їх ефіру, і вдихнув звичайне повітря.

Він відчув, як позаду нього виринула Келен і, видихнувши ефір Сильфіди, теж вдихнула повітря. Річард виліз на край криниці і стрибнув назовні. Ледве його ноги торкнулися підлоги, він повернувся і нахилився через край, щоб допомогти Келен вилізти.

Йому посміхнулася Мерісса.

Річард застиг. Здатність говорити повернулася до нього не відразу.

— Де Келен? Ти пов'язана зі мною узами! Ти присягнулася!

— Келен? — Пролунав мелодійний голос. — Та тут. — Мерісса нахилилася і помацала під ртутною поверхнею. — Але вона тобі більше не знадобиться. А я вірна клятві. Клятві, даної собі самій.

Вона вивудила за нашийник безвольне тіло Келен і за допомогою свого Хань витягнула її з криниці. Келен вдарилася об стіну і сповзла на підлогу.

Річард хотів кинутися до неї, але Мерісса вдарила йабрі по стінці криниці.

Ніжний дзвін пронизав Річарда до мозку кісток. Ноги його стали ватяними. Втративши здатність рухатися, він дивився як заворожений на усміхнену Меріссу.

— Йабрі співає для тебе, Річард. Його пісня кличе тебе.

Вона підпливла до краю, піднісши ближче співаючий йабрі. Вона не віддавала його, дратуючи Річарда, помахуючи перед ним настільки бажаним йому предметом. Річард облизав різко пересохлі губи. Острівець спокою всередині нього співав в унісон з ніжним дзвоном йабрі. Цей звук його зачаровував.

Мерісса, підпливши ще ближче, нарешті простягнула Річарду ніж. Ледве пальці Річарда торкнулися йабрі, як пісня наповнила його цілком. Мерісса посміхнулася, коли його пальці в хворобливому захваті зімкнулися на ручці, і дістала з-під гладі сильфіди другий йабрі.

— У тебе тільки одна половина, Річард. Тобі потрібні обидві.

І вона засміялася ніжним як дзвіночок сміхом, вдаривши другим йабрі по каменю. Річард, почувши цей дзвін, мало не осліп від нестримного бажання доторкнутися до другого йабрі. Він насилу тримався на ногах, коліна його підгиналися. Йому просто необхідний другий йабрі. Звісившись через край криниці, він потягнувся до нього.

Мерісса спостерігала за ним з знущальною посмішкою, але Річарду не було до неї діла, він думав тільки про те, що йому потрібен другий йабрі, без якого йому не прожити.

Дихай, знову сказала Сильфіда.

Річард, відвернувшись на мить, обернувся. Сильфіда дивилася на лежачу біля стіни жінку. Він хотів щось сказати, але Мерісса знову стукнула другим йабрі по стінці криниці.

Ноги Річарда знову обм'якли. Лівою рукою, до зап'ястя якої був прикріплений йабрі, він ухопився за стінку, щоб не впасти.

Дихай, повторила Сильфіда.

Крізь чаруючу, пестливу пісню Річард відчайдушно намагався збагнути, з ким це розмовляє Сильфіда. Це здавалося важливим, але він ніяк не міг зрозуміти чому. Хто ця жінка?

Сміх Мерісси луною рознісся по кімнаті, коли вона втретє вдарила йабрі по каменю.

Річард видав безпорадний крик, в якому звучали одночасно захоплення і бажання.

Дихай, повторила Сильфіда вже наполегливіше.

І тут крізь притуплюючий спів йабрі до нього дійшло, з ким вона говорить.

З Келен.

Річард глянув на неї. Вона не дихала. Внутрішній голос кричав, що їй потрібна допомога.

Але йабрі знову заспівав, і м'язи на шиї Річарда перетворилися на желе. Його голова поникла, і затуманений погляд впав на щось, що стирчало в камені у нього під ногами.

Миттєво Річарда підстьобнув якийсь внутрішній жар. Він простягнув руку і торкнувся предмета. Ледве його пальці зімкнулися на рукояті, як нова сила і інші бажання наповнили його. Бажання, знайомі йому дуже добре.

Річард люто вирвав Меч Істини з каменю, і кімната наповнилася іншою піснею.

Мерісса, дивлячись на нього кровожерливим поглядом, знову стукнула йабрі по стінці.

— Ти помреш, Річард Рал! Я присягнулася скупатися в твоїй крові і зроблю це!

Останнім зусиллям, збільшеним люттю меча, Річард звісився через стінку колодязя і, викинувши вперед руку, занурив клинок в сріблясту поверхню Сильфіди.

Мерісса заверещала.

Срібні нитки побігли по її тілу. Вона відчайдушно намагалася чинити опір, але було вже пізно. Перетворення відбулося, і вона стала такою ж, як особа в колодязі. Срібна статуя в срібному ставку. Жорсткі риси її обличчя оплилі; те, що було Меріссой, розтеклося і стало сріблястою гладдю Сильфіди.

Дихай, твердила Сильфіда Келен.

Відкинувши йабрі, Річард помчав до неї. Він згріб Келен в оберемок, підтяг до криниці і, поклавши животом на край, натиснув.

— Дихай! Келен, дихай! — Він натиснув ще раз. — Давай же, заради мене! Дихай!

Келен, ну будь ласка, дихай!

Її легені зригнули ртуть, і вона судорожно вдихнула. Потім вдихнула ще.

Нарешті, вона повернулась і притулилася до його грудей.

— О Річард, ти був правий! Це так чудово, що я забула про дихання! Ти мене врятував.

— Але вбив іншу, — зауважила Сильфіда. — Я попереджала його про чарівний предмет, який він носить. Це не моя вина.

Келен здивовано моргнула, дивлячись на сріблясте обличчя.

— Про що це ти?

— Про ту, що стала тепер частиною мене.

— Мерісса, — пояснив Річард. — Ти не винна, Сильфіда. Я змушений був це зробити, інакше вона вбила б нас обох.

— Тоді я звільнена від відповідальності. Дякую тобі, господар.

Келен знову обернулася до нього і глянула на меч.

— Що сталося? І при чому тут Мерісса? Річард розв'язав вузол на шиї і скинув плащ мрісвіза.

— Вона пірнула за нами в Сильфіду. Вона спробувала вбити тебе і… Ну, вона хотіла скупатися зі мною.

— Що?!

— Ні, — поправила Сильфіда, — вона сказала, що хоче скупатися в твоїй крові. — У Келен відвисла щелепа.

— Але… що ж трапилося?

— Тепер вона зі мною, — відповіла Сильфіда. — Назавжди.

— Це значить — мертва, — пояснив Річард. — Я тобі все поясню, коли у нас буде більше часу. — Він повернувся до Сильфіди. — Дякую за допомогу, Сильфіда. Але тепер мені потрібно, щоб ти заснула.

— Звичайно, господар. Я буду спати, поки ти знову не покличеш мене.

Блискаюче срібне обличчя розтануло, зникнувши в ртутному озерці. Річард, не замислюючись, схрестив зап'ястя. Ртутне озеро засвітилося, потім заспокоїлося і початок занурюватися в колодязь, спочатку повільно, потім все швидше і нарешті зникло.

Коли Річард опустив руки, Келен пильно подивилася на нього.

— По-моєму, тобі багато чого доведеться мені пояснювати!

— Як тільки у нас буде час. Обіцяю.

— Гаразд. А де ми, власне, знаходимося?

— У нижній частині замку Чарівника, в основі однієї з башт.

— У нижній частині замку?

— Під бібліотекою, — кивнув Річард.

— Під бібліотекою?! Ніхто не може пройти нижче бібліотечного рівня! Там з незапам'ятних часів встановлені бар'єри, які жоден чарівник не може подолати.

— І тим не менше ми саме там, але про це ми теж поговоримо пізніше. А зараз нам потрібно поспішити в місто.

Вийшовши з кімнати Коло, вони миттєво притулилися до стіни. У ставку за перилами сиділа королева мрісвізів. Прикриваючи крилами кладку з сотень яєць розміром з хорошу диню, вона застережливо затрубила. Звук луною вознісся вгору по вежі.

Піднявши голову, Річард побачив небо і зрозумів, що день наближається до вечора.

Поїздка до Ейдіндріла зайняла менше доби. У всякому разі, Річард на це сподівався.

— Це королева мрісвізів, — квапливо пояснив він, піднімаючись на перила. Я повинен знищити ці яйця.

Келен закричала, намагаючись його зупинити його, але Річард вже стрибнув з перил в темну брудну воду. Стискаючи меч, він, по пояс воді, пішов до слизьким каменів в центрі водойми. Королева піднялася на лапах і нахилила до нього голову, роззявивши пащу. Річард змахнув мечем. Королева відскочила і випустила хмарку застережливого аромату. Річард, не зупиняючись, просувався вперед.

Королева знову відкрила пащу, показавши гострі зуби.

Річард не міг допустити, щоб мрісвізи захопили Ейдіндріл. І якщо він не знищить ці яйця, то потім йому доведеться мати справу з ще більшою кількістю мрісвізов.

— Річард! Я хотіла метнути синю блискавку, але у мене нічого не вийшло! Тут це не спрацьовує! Вернись!

Королева з шипінням клацнула зубами. Річард спробував ударити її мечем по голові, але вона, грізно ричачи, трималася за межами досяжності. Втім, Річарду це було на руку. Піднявшись на чорний слизький камінь, він обрушив меч на що лежать перед ним яйця. Меч розсік товсту шкірясту шкаралупу, і на темний камінь бризнув смердючий жовток.

Королева збожеволіла. Залопотівши крилами, вона злетіла, і хвіст її розсік повітря, немов гігантський хлист. Річард просто відмахнувся мечем. Зараз його набагато більше займало знищення яєць.

Клацнувши зубами, королева кинулася на нього. Річард рубонув її по шиї. Вона відскочила, люто зашипівши, і знову пішла в атаку. Крила збили Річарда з ніг.

Він швидко перекотився, щоб уникнути пазуристих лап. Королева знову вдарила хвостом. Річарду довелося на якийсь час забути про яйця і почати захищатися. Якщо її вбити, завдання сильно спроститься.

Королева люто заверещала. За мить Річард почув звук ударів.

Обернувшись, він побачив, як Келен розбиває яйця дошкою, що була колись частиною двері кімнати Коло. Він пролетів по слизькому камені і встав між оскаженілою королевою і Келен. Він змусив королеву відступити, парирував удар хвоста, яким королева спробувала скинути його з каменю, і відмахнувся від пазуристих лап, які загрожують розірвати його на частини.

— Ти просто утримуй її, — кинула Келен, продовжуючи методично бити яйця дошкою і перетворюючи їх на слизьке жовте місиво, — а про них я подбаю сама.

Річарду не хотілося піддавати Келен небезпеці, але він розумів, що вона теж захищає своє місто, і не міг наказати їй піти.

— Тільки поквапся, — попросив він, ухиляючись від атак королеви і наступаючи сам.

Величезна червона туша обрушилася на нього, намагаючись розчавити об камінь.

Річард відскочив, але королева все ж придавила йому ногу. Закричавши від болю, він ударив її мечем.

На голову королеви раптом обвалилася дошка. З гучним виттям вона відсахнулася і люто заплескала крилами, хапаючи кігтями повітря. Келен підхопила Річарда під руку і відтягла в сторону. Обидва впали в стоячу воду.

— Я їх всі перебила, — повідомила Келен. — Давай вимітатися звідси.

— Я повинен убити її, — заперечив Річард. — Інакше вона відкладе ще.

Але королева мрісвізов, побачивши, що її кладка знищена, віддала перевагу втечі. Відчайдушно працюючи крилами, вона злетіла, вхопилася кігтями за стіну і швидко поповзла до відкритого верху башти.

Річард з Келен вилізли зі смердючої води на доріжку. Річард попрямував було до сходів, але як тільки ступив на придавлену королевою ногу, як тут же впав на підлогу.

Келен допомогла йому встати.

— Ти зараз до неї не доберешся. Ми перебили всі яйця, так що цілком можемо зайнятися нею і пізніше. У тебе зламана нога?

Річард, прихилившись до поручнів, потер забиту ногу, не зводячи очей з королеви мрісвізів.

— Ні, просто вона мені здорово її придавила. Нам терміново потрібно в місто.

— Але ти ж не можеш йти!

— Зі мною все буде в порядку. Біль вже стихає. Пішли.

Річард прихопив одну з мерехтливих сфер, щоб освітлювати дорогу, і, спираючись на Келен, попрямував до виходу із замку. Келен ніколи раніше не бувала на цих поверхах, і Річарду довелося проводити її крізь щити, як Бердіну, постійно нагадуючи, щоб вона ні до чого не торкалася, і вказувати, куди можна ступати, а куди не можна. Вона раз у раз вимагала пояснення, чому треба робити саме так, але слухняно слідувала його вказівкам, бурмочучи собі під ніс, що й не підозрювала про наявність у замку таких дивних місць.

До того часу коли вони добралися до верхнього поверху, його нога хоча й боліла, але вже цілком слухалася. Річард міг йти самостійно, хоча і накульгуючи.

— Нарешті я знаю, де ми, — повідомила Келен, коли вони рушили по довгому коридору перед бібліотеками. — А то я вже почала турбуватися, що ми ніколи не виберемося з цих підвалів.

Річард попрямував до коридорів, які, як він знав, ведуть до виходу. Келен заперечила, що цією дорогою йти не можна, але він наполягав, кажучи, що весь час ходив саме цим шляхом. З великою неохотою вона пішла за ним. Нарешті він протягнув її крізь перший щит у великий зал біля виходу.

— Довго ще? — Запитала Келен, оглядаючи майже порожнє приміщення.

— Уже прийшли. Ці двері виходить назовні. Коли вони вийшли із замку, Келен здивовано озирнулась і вказала на двері.

— Сюди! Ти увійшов сюди?! Цим шляхом ти проник в замок?

— Кам'яна доріжка веде сюди, — кивнув Річард.

Вона сердито тицьнула в напис над дверима.

— Ти це читав? І все одно увійшов сюди? Річард глянув на вирізані в камені літери.

— Я не розумію, що тут написано.

— «Tavol de ator Mortodo», — вголос прочитала Келен. — Це означає — «Шлях Смерті».

Річард швидко глянув на інші двері, до яких не вели жодні доріжки, і згадав тварюку, що повзла під землею.

— Ну, ці двері здавалася самими великими, тому я подумав, що це і є вхід. Взагалі-то, якщо розібратися, то в цьому є сенс. Мене називають «Несучий смерть».

Келен сплеснула руками.

— Ми боялися, що ти підеш в замок. Ми до смерті боялися, що ти підеш туди і загинеш. Добрі духи, повірити не можу, що ти вцілів! Навіть чарівники не наважувалися входити в ці двері. Не будь тебе, щит там, усередині, не пропустив би мене. А я можу проходити крізь усі наявні тут бар'єри, крім тих, які захищають найнебезпечніші місця.

Річард почув шурхіт каміння і помітив рух гравію. Схопивши Келен, він поставив її на середину плити, оскільки підземна тварюка явно прямувала до них.

— В чому справа? — Запитала вона.

— Щось наближається, — вказав Річард. Келен, похмуро глянувши на нього, підійшла до краю плити.

— Але ж ти її не боїшся? — Присівши навпочіпки, вона занурила руку в гравій і, коли підземна тварюка наблизилася, зробила такий жест, ніби гладить песика.

— Що ти робиш?!

Келен грайливо поплескала підземну тварь.

— Це всього лише кам'яна собака. Чарівник Джіллер створив її, щоб звільнитися від однієї набридливої… гм, дами. Леді боялася йти по гравію, і, вже звісно, ніхто, будучи при здоровому розумі, не наважився б піти до «Шляху Смерті». Келен встала. — Ти хочеш сказати… Тільки не кажи мені, що ти злякався кам'яного пса!

— Ну… Не те щоб… Але…

Келен вперлася руки в боки.

— Ти пішов по «Шляху Смерті» тільки тому, що злякався кам'яної собаки? І тому ти не пішов в інші двері?

— Келен, я не знав, що це за тварина під гравієм. Я ніколи нічого подібного не бачив. — Він почухав лікоть. — Гаразд, добре, я її злякався! Я намагався бути обережним. І не міг прочитати слова над дверима, так що не знав, що в неї входити небезпечно.

Келен звела очі до небес.

— Річард, ти міг…

— Я не загинув в замку, я знайшов Сильфіду і дістався до тебе. А тепер пішли.

Нам потрібно швидше в місто.

Вона обняла його за талію.

— Ти маєш рацію. Напевно, я просто перехвилювалася… — Келен вказала на двері. — Через те, що там відбулося. Королева мрісвізов мене налякала. Я просто щаслива, що ти з усім впорався.

Рука об руку вони заквапилися до високого арочному прорізу в зовнішній стіні.

Ледве вони опинилися під гратами, з-за рогу вилетів червоний хвіст і зачепив їх обох. Не встиг Річард отямитися, як над головою забили крила. На нього обрушилися кігті, і гострий біль пронизав ліве плече. Другий удар хвоста відкинув Келен за ворота.

Поки королева підтягувала його за плече до розкритої зубастої пащі, Річард вихопив меч. Лють охопила його миттєво. Він рубонув по крилу. Королева відскочила, висмикнувши кігті з його плеча. У люті магії не відчуваючи болю, Річард схопився на ноги.

Клацаючи зубами, чудовисько кинулося на нього — суцільні крила, зуби, кігті та хвіст. Вона безперервно атакувала, відтісняючи його. Річард приловчився і відрубав тварі кінчик хвоста.

Королева мрісвізів відступила і виявилася прямо під гратами. Річард стрибнув до підйомного механізму і повис на ньому всією своєю вагою. Заскриплять, решітка впала прямо на ревучу червону тварь і прибила її крило до землі.

Річард облився холодною потім, побачивши, що Келен лежить по той бік грат. Королева теж її помітила і неймовірним зусиллям висмикнула пришпилені крило, роздерши його на шматки.

— Келен! Біжи!

Приголомшена падінням Келен спробувала відповзти, але тварюка опинилася спритнішою і схопила її за ногу.

Повернувшись, королева випустила в обличчя Річарду смердюче хмарка. Річард без труднощів зрозумів його значення: помста.

З шаленим зусиллям він повернув піднімаюче грати колесо. Решітка піднімалася по дюйму за оборот. Королева віддалялася по дорозі, тягнучи за собою Келен.

Річард кинув колесо і, ведений люттю і магією, рубонув по решітці мечем. Посипалися іскри і осколки розпеченого металу. Заревівши від люті, він ще двічі вдарив мечем по залізним поперечин і вирубав пристойний шматок.

Вибивши його ногою, він пірнув в отвір і помчав за королевою.

Келен чіплялася за землю, відчайдушно намагаючись вирватися. Дійшовши до мосту, королева піднялася на парапет і, повернувшись до Річарда, загарчала.

Наче не розуміючи, що вже не може літати, королева поворушила порваними крилами, готова стрибнути вниз разом зі своєю здобиччю. Річард заволав і кинувся до неї.

Хвіст хльоснув по мосту. Річард відсік від нього ще шматок, довжиною футів у шість. Корольова, тримаючи Келен вниз головою, як ганчір'яну ляльку, різко повернулася. Річард, абсолютно втративши розум, в сліпій люті обрушив меч на тварюку. В обличчя йому бризнула кров з розсіченого крила, полетіли осколки кісток. Королева вдарила його залишком хвоста і заплескала єдиним порваним крилом.

Келен, верескнувши, потягнулася до Річарда, але червона лапа відтягла її назад в той момент, коли Річард спробував схопити її за руку. Він відсік друге крило.

Ударив фонтан крові, і розлючена тварина кинулася на ворога, забувши про своє бажання розірвати Келен на частини.

Річард відрубав ще шматок хвоста. Королева стікала кров'ю. Рухи її сповільнилися, і Річард не забув цим скористатися.

Стрибнувши вперед, він схопив Келен за зап'ястя і одночасно майже по саме руків'я увігнав меч в середину червоних грудей. Це була помилка.

Смертельно поранена королева міцно тримала Келен, і коли вона похитнулася, починаючи валитися в прірву, Келен заверещала. Річард щосили стиснув її зап'ясті і втримав її, коли королева впала.

У наступну мить він одним могутнім ударом відсік тримаючу Келен лапу.

Королева по спіралі полетіла вздовж ідучих вниз на сотні футів гранітних стін і зникла в глибині прірви.

Келен висіла на руці Річарда над цією ж прірвою. Кров з пораненого плеча заливала йому пальці. Річард відчував, що зап'ястя Келен починає вислизати.

Величезним зусиллям він підтягнув Келен на пару футів вгору.

— Вхопився за стіну іншою рукою! Я не можу більше тебе тримати. Ти вислизаєш.

Келен схопилася рукою за верх парапету. Кинувши меч, Річард підхопив її під пахву. Скриплячи зубами, він втягнув Келен на парапет, і вона зістрибнула на дорогу.

— Зніми її! — Відразу закричала вона. — Зніми! Річард розтиснув пазурі і кинув червоний обрубок в провалля. Келен кинулась йому в обійми, важко дихаючи. Вона була не в силах сказати ні слова.

Незважаючи на біль, Річард відчув величезне полегшення.

— Чому ти не вдалася до магії? До синьої блискавки?

— Це не спрацювало в замку, а тут вона з мене мізки вибила. А чому ти не скористався своєю магією? Якимись страшними чорними блискавками, як тоді в Палаці Пророків? — Річард деякий час поміркував.

— Не знаю. Я поняття не маю, як діє мій дар. Це якимось чином пов'язано з інстинктом. Я не можу викликати його за бажанням. — Прикривши очі, він погладив її по волоссю. — Як шкода, що немає Зедда. Він допоміг би мені керувати даром… навчив би ним користуватися. Мені так його не вистачає!

— Я знаю, — прошепотіла вона.

Крізь їх важке дихання до Річарда долинули віддалені крики і дзвін сталі. Раптово він зрозумів, що в повітрі пахне димом.

Він допоміг Келен встати, і вони помчали вниз по дорозі до повороту, звідки відкривався вид на місто.

Побачивши, що коїться внизу, Келен ахнула.

Річард впав на коліна.

— О добрі духи! — Прошепотів він. — Що я наробив!

53

Це Магістр Рал! — Рознісся крик по всьому величезному д'харіанскому війську.

— Струнко! Це Магістр Рал!

Тисячі голосів перекрили шум битви. Одночасно з вигуками в повітря злетіли мечі і списи.

— Магістр Рал! Магістр Рал! Магістр Рал! Річард з похмурим виглядом йшов крізь ряди воїнів. Поранені піднімалися і приєднувалися до тих, хто йшов за ним.

Крізь завісу кислого диму Річард бачив всюди відчайдушну боротьбу д'харіанців в темних шкіряних обладунках проти воїнів у червоних плащах. В місто, витісняючи д'харіанців, з усіх боків вливалися потоки Захисників пастви. Вони наступали звідусіль, йшли по кожній вулиці, кожному провулку, невтомно і безупинно.

— Схоже, їх набагато більше, ніж сотня тисяч, — пробурмотіла Келен собі під ніс.

Річард відправив стотисячне військо на пошуки Келен. Зараз воно знаходилося в декількох тижнях шляху від Ейдіндріла. Захисники пастви не забарилися скористатися його прорахунком. І все ж д'харіанців було цілком достатньо, щоб відбити наступ. Щось тут явно було не так.

Зі зростаючим натовпом, ступаючим за ним по п'ятах, Річард дійшов до місця, де кипів найзапекліший бій. Захисники пастви наступали з усіх сторін.

Королівський Ряд палав. І в самому центрі битви височів у всій своїй білій пишноті Палац сповідниць.

До Річарда з усіх боків бігли офіцери, але їх радість від появи Магістра Рала була дещо затьмарена тим, що відбувалося навколо.

Річард сам здивувався, почувши свій абсолютно спокійний голос:

— Що відбувається? Це ж д'харіанські воїни. Чому вони відступають?

Противник не перевершує їх за чисельністю.

Сивий командир вимовив лише одне слово:

— Мрісвізи.

Річард стиснув кулаки. Люди беззахисні перед мрісвізами. Один мрісвіз здатний за лічені хвилини вбити кілька десятків людей. Річард бачив довгу вервечку входять до Сильфіда мрісвізів. І їх були сотні.

Може, на початку битви противник і не перевершував д'харіанцев в чисельності, але зараз залишається лише дивуватися, що хтось з них до цих пір живий.

Але, заглушаючи крики і стогони вмираючих, з Річардом вже заговорили духи меча.

Він подивився на тьмяний диск сонця. Пару годин ще буде світло.

Річард по черзі глянув на трьох лейтенантів.

— Ти, ти і ти! Зберіть загони потрібної вам чисельності. — Не повертаючись, він тицьнув пальцем собі за спину, вказавши на Келен. — Відведіть Мати-сповідницю, мою королеву, до палацу і захищайте її.

Вираз очей Річарда не залишало сумнівів у важливості цього наказу.

Келен запротестувала. Річард вихопив меч.

— Негайно!

Офіцери потягли геть Келен, яка не переставала голосно обурюватися.

Річард не озирнувся. Він навіть її не чув.

Він уже був охоплений шаленою люттю. Магія і смерть плескалися в його очах. Солдати мовчки розступилися, утворивши навколо нього коло порожнечі.

Річард вмочив меч в свою власну кров, що лилася з плеча, щоб чарівний клинок увійшов у раж. Осліплююча лють спалахнула ще сильніше. Він не чув нічого, крім реву цієї бурі, але розумів, що йому потрібно ще більше. Всі внутрішні бар'єри звалилися як картковий будиночок, і магія вся, без залишку, вихлюпнулася назовні. Річард залишився один на один з духами, магією і спрагою вбивати. Він був справжнім Шукачем, і навіть більше.

Він був Несучим смерть.

А потім він рушив крізь людей, які намагалися затулити його собою, крізь солдат в шкіряних обладунках, що прагнули відтіснити людей в червоних плащах, крізь крамарів, які взялися за зброю, крізь озброєних списами молодиків і хлопчиків з мотузяними пращами.

І ще він вбивав лише тих Захисників пастви, які намагалися заступити йому шлях. Йому потрібні були інші.

Річард скочив на перекинутий фургон, навколо якого кипіла рукопашна сутичка, і хижим поглядом окинув поле битви.

Море червоних плащів заливало темний берег мертвих д'харіанцев. Кількість загиблих була величезна, але у владі магії Річард не думав ні про що, крім своїх ворогів. Все інше було лише дрібним струмочком у вируючому потоці його гніву.

Десь у глибині душі він ридав, бачачи таку кількість загиблих, але ридання тонули в ураганному реві його люті.

Річард спочатку відчув їх, і лише потім побачив. Текучий рух, що збирає урожай смерті. За ними йшли Захисники пастви, добиваючи уцілілих д'харіанцев.

Річард звів Меч Істини, торкнувшись закривавленим лезом свого чола.

— Клинок, — благально прошепотів він, — будь сьогодні правдивий. Несучий смерть.

— Танцюй зі мною, смерть, — пробурмотів він. — Я готовий.

Річард зістрибнув на бруківку. Якимось чином інстинкти колишніх власників меча змішалися з його власними. Він натягнув на себе як другу шкіру їх знання, досвід і вміння.

Він дозволив своїй магії вести себе, але і її тягнув вперед лютий ураган його волі. Охоплений жагою вбивства, Річард ковзнув між рядами людей.

Невідворотний як смерть, його клинок знайшов першу жертву, і мрісвіз звалився на землю.

Не витрачай сили на тих, кого можуть вбити інші, шепотіли йому духи. Убивай тільки тих, кого вони вбити нездатні.

Річард запроторив голоси глибше і дозволив своєму внутрішньому чуттю відчувати оточуючих його мрісвізів, навіть якщо деякі з них завернулися в плащі. Він танцював зі смертю, і смерть знаходила їх перш, ніж вони встигали його помітити. Він вбивав без найменшого зусилля, не роблячи зайвих рухів. Кожен удар меча був смертельним.

Річард йшов уздовж рядів, виглядаючи лускатих тварюк, які очолювали Захисників пастви. Він чув здивоване шипіння мрісвізів, і запах їх крові мішався з запахом диму.

І все ж він зі невиразним жахом розумів, що цього недостатньо. Він один, і якщо допустить хоча б найменший промах, то і його не стане. Це все одно що намагатися знищити мурашник, давлячи мурашок по одній.

Уже не раз йабрі виявлялися ближче, ніж він мав намір допустити. Двічі їм вдалося залишити на його тілі довгі червоні смуги. Але, що набагато гірше, його люди гинули сотнями, а Захисники пастви тільки ліниво добивали поранених. Бій тягнувся нескінченно.

Річард глянув на сонце і побачив, що воно вже наполовину сховалося за горизонтом. Ніч опускала на вмираючих своє покривало. І він розумів, що для нього ранок теж вже не настане.

Роблячи випад, Річард відчув, що і йому розпороли бік. Голова мрісвіза розкололася, кров бризнула в різні боки. Він почав втомлюватися, і вороги підбиралися все ближче. Він змахнув мечем, розпоровши живіт наступного мрісвізу.

Передсмертного виття він не чув.

Річард згадав про Келен. Ранок не настане. Для нього. Для неї. За ними, як сама темрява, скоро завітає смерть.

Зусиллям волі він викинув ці думки з голови. Йому не можна відволікатися.

Поворот. Меч вгору, голова геть. Розворот, і розпороти живіт. Удар зверху, клинок опускається на гладку голову. Випад. Ухилитися. Ще випад. Голоси підказували йому, і він виконував не замислюючись.

Раптово він усвідомив, що їх тіснять до центру Ейдіндріла. Річард озирнувся на величезну площу, де кипіла битва, і побачив, що до палацу сповідниць залишилося зовсім трохи. Скоро мрісвізи прорвуть ряди захисників і увірвуться туди.

Він почув гучний рев і побачив дві роти д'харіанських солдатів, які вискочили з бічних вулиць і обрушилися на Захисників пастви з флангу. З іншого боку теж з'явилися д'харіанці і увірвалися до лав противника, рубаючи направо і наліво.

Річард застиг, побачивши, що групу справа очолює Келен. Він вела за собою не тільки д'харіанцев, а й чоловіків з палацової обслуги. У нього кров застигла в жилах, коли він згадав, що перед самим падінням Ебініса всі жителі встали на захист свого міста.

Що вона витворяє? Вона повинна залишатися в палаці, в безпеці. Він бачив, що зроблений нею маневр був сміливим, але безнадійним. Захисників пастви занадто багато, і вона скоро виявиться в оточенні.

Але перш ніж це сталося, Келен відвела людей назад. Річард зніс голову чергового мрісвізу. І в той самий момент, коли він подумав, що Келен, мабуть, все-таки повернулася до палацу, вона влаштувала чергову вилазку.

Захисники пастви розвернулися, щоб відбити атаку, і на них відразу навалилися з тилу, але мрісвізи звели нанівець ефективність тактики Келен, вирізавши її солдат точно так само, як вони різали інших д'харіанцев весь цей жахливий день.

Річард прорубався до Келен. У порівнянні з мрісвізами люди здавалися повільними і неповороткими. Для Річарда представляло складність тільки відстань, яку треба подолати.

Руки обважніли, ноги підгиналися.

— Келен! Що ти виробляєш? — Він схопив її за руку, і голос його, посилений магією, гримів. — Я відправив тебе до палацу, щоб ти була в безпеці!

Келен вирвалася. В іншій руці вона стискала закривавлений меч.

— Я не збираюся вмирати, як остання боягузка, забившись у куток, Річард!

Я буду боротися за своє життя! І не смій на мене кричати!

Річард розвернувся, відчувши присутність мрісвіза. Келен пригнулась, коли бризнула кров лускатої тварюки.

Повернувшись, Келен прокричала наказ. Солдати кинулися в атаку.

— Тоді ми помремо разом, моя королева, — прошепотів Річард, не бажаючи, щоб вона почула безвихідь в його голосі.

Д'харіанців відтіснили до площі, і Річард відчув відразу багатьох мрісвізов.

Вдалині, за морем червоних плащів і сяючих обладунків, він розгледів щось зелене, і це зелене невблаганно наближалося до міста. Річард не розумів, що це може бути.

Він відкинув Келен назад. Слова протесту завмерли у неї на губах, коли він атакував лускатих тварюк, що виникли прямо з повітря. Він танцював між ними, вбиваючи їх так швидко, як тільки міг.

Поглинений битвою, він все ж помітив щось, якісь крапки в небі, і подумав, що від утоми в нього, напевно, вже рябить в очах.

Річард завив від сказу, коли йабрі промайнув дуже близько від нього.

Він миттєво відсік лапу, а потім і голову тварюки. Іншого супротивника він убив кинджалом. Наступного відіпхнув ногою і тут же зарубав.

З крижаної люттю він усвідомив, що мрісвізи нарешті зміркували, що основну загрозу для них представляє він, і почали його оточувати. Річард почув, як Келен викрикує його ім'я. Всюди навколо себе він бачив зміїні очі. Він нічого не міг зробити, і йому було нікуди бігти, навіть якщо б він захотів. Він відчував сморід їх клинків, які опинялися занадто близько до його обличчя перш, ніж він встиг цьому перешкодити.

Їх занадто багато. Добрі духи, їх надто багато!

Солдатів поруч з ним уже не залишилося. Тепер його оточувала стіна луски і ножів з трьома лезами. Тільки його магія дозволяла йому поки випереджати їх.

Річард пошкодував, що замість того, щоб кричати на Келен, не сказав їй, як сильно він її любить.

Щось коричневе промайнуло у нього перед очима. Він почув виття мрісвіза, але завив не той, якого рубонув мечем Річард. Він відсторонено подумав, що, мабуть, саме це чуєш, коли вмираєш. В голові шуміло від втоми.

Щось велике впало зверху. Річард спробував стерти заливаючу очі кров мрісвізів, щоб роздивитися, що відбувається. Навколо вили мрісвізи.

Річард побачив крила. Коричневі крила. Перед його очима миготіли волохаті лапи, що відривали мрісвізам голови, і кігті, які роздирали лускаті тіла. Ікла впивалися в шиї.

Річард відсахнувся, коли здоровенний гар плюхнувся перед ним, попутно перебивши хребет мрісвізу.

Це був Гратч.

Річард, моргнувши, озирнувся. Гари були всюди. І ще більше їх летіло до міста. Це й були ті самі крапки в небі, які він бачив.

Гратч жбурнув випотрошеного мрісвіза в Захисників паству і обрушився на наступного. Гари, оточивши щільним кільцем Річарда, методично знищували лускатих тварюк. З усіх боків сяяли смарагдові очі. Мрісвізи загортали в свої плащі, роблячись невидимими, але толку від цього було мало.

Гари їх все одно знаходили. Бігти мрісвізам було нікуди.

Річард роззявивши рота дивився на те, що відбувається, міцно стискаючи обома руками меч. Гари гарчали. Мрісвізи вили. Річард реготав на все горло.

Ззаду його обвили руки Келен.

— Я люблю тебе, — сказала вона йому прямо у вухо. — Я думала, що помру, так і не встигнувши тебе обійняти.

Обернувшись, він подивився в її мокрі від сліз зелені очі.

— Я люблю тебе.

Річард почув бойовий клич, який перекрив шум битви. Зелена хвиля, яку він бачив раніше, наблизившись, перетворилася на людей. Їх були десятки тисяч, і вони навалилися з тилу на Захисників Пасти, змітаючи їх зі свого шляху. Воїни Річарда, врятовані від мрісвізів, перебудувалися і з властивою їм смертоносною вправністю обрушилися на Захисників пастви з фронту.

Великий загін людей в зеленому прорубувався крізь ряди Захисників пастви до Pічарда і Келен. Кілька гарів під натиском мрісвізов відступили, але Гратч змусив своїх одноплемінників повернутися на місце. Річард підійнявся на фонтан, щоб краще бачити, що відбувається. Келен він підняв до себе, і вона встала поруч.

Солдати оточили їх, не даючи противнику наблизитися.

— Це кельтонці, — сказала Келен. — Ці люди в зеленому — кельтонці.

На чолі підходячого до них загону кельтонців скакала знайома Річарду людина — генерал Болдуїн. Побачивши їх з Келен на фонтані, він з невеликим ескортом відокремився від основного загону, прокричавши попередньо якийсь наказ, і проломився крізь ряди Захисників до Річарда. Кельтонські коні топтали піших Захисників, як осіннє листя. Сам генерал теж зарубав не одного супротивника. Прорвавшись до фонтану, він осадив коня і, прибравши меч в піхви, шанобливо вклонився.

— Магістр Рал! — Він притиснув кулак до серця. — Моя королева! — Він знову вклонився, з ще більшою пошаною.

Келен, нахилившись до нього, недовірливо перепитала:

— Ваша хто?

Лисина генерала порозовіла. Він вклонився ще раз.

— Моя найбільша… прекрасна… безцінна королева і Мати-сповідниця!

Річард смикнув Келен за рукав, перш ніж вона встигла щось заперечити.

— Я сказав генералу, що проголошую тебе королевою Кельтона.

— Королевою… — Вона з потрясінням втупилася на нього.

— Так, — сказав генерал Болдуін, оглядаючи поле бою. — І завдяки цьому Кельтон зберіг єдність. Як тільки Магістр Рал сповістив мене про те, що нам надана велика честь і нашої королевою буде сама Мати-сповідниця — точно так само, як і в Галеї, — я негайно привів війська в Ейдіндріл, щоб захищати Магістра Рала і нашу королеву. Я не хотів, щоб ви подумали, ніби ми не готові внести свою лепту в боротьбу з Імперським Орденом.

Келен моргнула і випросталась.

— Дякую вам, генерале! Ваша допомога прийшла саме вчасно. Я це оціню.

Генерал стягнув довгі чорні рукавички і засунув їх за широкий ремінь.

Потім він обережно взяв руку Келен і поцілував.

— Хай вибачить мене моя нова королева, але я повинен повернутися до свого війська. Половина наших сил прикриває тили на випадок, якщо ці підступні виродки спробують врятуватися втечею. — Він знову спалахнув. — Пробачте мій солдатський жаргон, моя королева!

Генерал поскакав, а Річард оглянув поле бою. Гари нишпорили по площі в пошуках мрісвізов, яких вже майже не залишилося.

З тих пір як Річард бачив Гратча в останній раз, гар начебто витягнувся ще на фут. Він керував пошуком. Річард був щасливий, хоча його радість була затьмарена кількістю жертв у цій бійні.

— Королева? — Запитала Келен. — Ти проголосив мене королевою Кельтона?

Мати-сповідницю?

— Ну, в ту хвилину мені здалося, що це відмінна думка, — пояснив Річард. — Це був єдиний спосіб перешкодити Кельтону відколотися від нас.

Келен винагородила його посмішкою:

— Дуже добре, Магістр Рал!

Річард нарешті прибрав меч у піхви і побачив три червоні крапки, які проштовхуватися крізь коричневі ряди д'харіанцев. Морд-Сіт з ейджами в руках бігли до нього через майдан. Вони були одягнені в червоне, але цього разу їх одяг не міг приховати вкриваючу їх з ніг до голови кров.

— Магістр Рал! Магістр Рал! Бердіна налетіла до нього, збила з ніг і всілася йому на живіт, не даючи поворухнутися.

— Магістр Рал! Ви це зробили! Ви зняли плащ, як я вам казала! Ви все ж почули мене!

Вона обхопила його, і Річард ледь не задихнувся, з головою занурившись в талу воду. Звичайно, він волів би що-небудь поприємніше, але був радий хоча б таким способом змити з себе смердючу кров мрісвізів. Рвонувши його за комір, Бердіна витягла Річарда на поверхню. Він судорожно ловив ротом повітря.

Пересунувшись до нього на стегна, вона знову його міцно обняла.

— Бердіна, — прохрипів він, — у мене плече поранене. Не стискай так сильно, будь добра!

— Це все дурниця! — Проголосила вона недбалим тоном звиклої до болю Морд-Сит. — Ми так турбувалися! Коли почалася атака, ми подумали, що ніколи вас вже не побачимо. Ми думали, що програли.

Келен кашлянула.

— Келен, це мої особисті охоронці, — махнув рукою Річард. — Кара, Раїна і Бердіна. Дами, це Келен, моя королева.

Бердіна, не зробивши ні найменшої спроби встати з його колін, посміхнулася.

— Я — улюблениця Магістра Рала!

Келен схрестила руки на грудях. Очі її потемніли.

— Бердіна, дай мені встати!

— Від вас ще смердить мрісвізом. — Бердіна знову вмочила його в сніг і знову витягла за комір. — Вже краще. Ще раз помчитесь, не дослухавши мене, і я влаштую вам дещо гірше купання!

— Що це в тебе за вічні історії з жінками і купанням? — Не віщуючим нічого доброго тоном поцікавилася Келен.

— Поняття не маю. — Він кинув погляд на продовжуючий бушувати бій, потім подивився в блакитні очі Бердіни і обійняв її здоровою рукою. — Прости. Мені слід було тебе послухати. Ціна цієї дурості виявилася занадто висока.

— З вами все гаразд? — Шепнула вона йому на вухо.

— Берліна, злізь з мене. Вона скорилася.

— Коло пише, що мрісвізи — це ворожі чарівники, які проміняли свою чарівну силу на здатність ставати невидимими.

— Я теж мало не проміняв. — Річард простягнув їй руку, допомагаючи піднятися.

Вставши навшпиньки, Бердіна відігнула йому комір і, оглянувши шию, полегшено зітхнула.

— Все пройшло. Ви в безпеці. Коло описав, як починаються зміни і шкіра покривається лускою. А ще я прочитала, що цей ваш предок, Альрік Рал, створив силу, здатну протистояти мрісвізам. — Вона тицьнула пальцем. — Гарів.

— Гарів?!

— Він наділив їх здатністю відчувати мрісвізов, — кивнула Бердіна, навіть коли ті невидимі. Саме тому очі гарів виблискують, як смарагди. І завдяки магії, яка об'єднує всіх гарів, ті з них, хто довго спілкується з чарівниками, стають вождями і користуються незаперечним авторитетом. Щось подібне до генералів-головнокомандуючих всього племені гарів. Вони користувалися величезною повагою і очолювали армії гарів, що воювали пліч-о-пліч з людьми Нового світу проти мрісвізів, витісняючи їх назад в Старий світ.

— А що ще він пише? — Здивуванню Річарда не було меж.

— У мене не було часу прочитати далі. Після вашого від'їзду ми були трохи зайняті.

— Як довго? — Запитав Річард у Кари, вилазячи з фонтану. — Скільки я був відсутній? Вона подивилася на замок.

— Близько двох діб. Ви виїхали позаминулої ночі. А сьогодні на світанку примчали гінці з повідомленням, що за ними по п'ятах ідуть Захисники пастви. І буквально тут же вони напали. Бій іде з самого ранку. Спочатку все йшло добре, а потім з'явилися мрісвізи і… — Її голос зів'яв.

— Прости, Кара. Мені потрібно було залишатися тут. — Він з гіркотою глянув на гори трупів. — Це моя вина.

— А я прикінчила двох! — Не приховуючи гордості, заявила Раїна.

Тут підлетіли Докас з Іганом і негайно зайняли оборонну позицію.

— Магістр Рал, — кинув через плече Докас, — ми несказанно раді вас бачити!

Ми чули вітальні крики, але кожен раз, поки туди добиралися, вас там уже не було.

— Та ну? — Кара підняла брову. — А ми ось зуміли.

Докас закотив очі і відвернувся.

— Вони завжди такі? — Пошепки поцікавилася Келен, обнявши Річарда за талію.

— Ні, — так само пошепки відповів він. — Сьогодні вони ведуть себе пристойно заради тебе.

Річард зауважив білі прапори, які зметнулися над головами Захисників пастви.

На них ніхто не звернув ані найменшої уваги.

— Д'харіанці полонених не беруть, — пояснила Кара, простеживши за його поглядом. — Вони ведуть бій до повного знищення противника.

Річард зістрибнув з фонтану. Його охоронці негайно рушили слідом.

Не встиг він зробити і пари кроків, як його перехопила Келен.

— Що ти затіяв, Річард?

— Збираюся припинити бійню.

— Ти не можеш. Ми заприсяглися вирізати Орден до останньої людини. Ти не повинен втручатися. Вони б саме так з нами і зробили.

— Я не можу цього допустити, Келен. Не можу! Якщо ми зараз усіх позабиваємо, то ні один солдат Ордена нам ніколи більше не здасться, знаючи, що його все одно чекає смерть. А якщо вони побачать, що ми беремо їх у полон, а не вирізаємо, як баранів, з'явиться більше охочих викинути білий прапор. І чим більше їх буде, тим менше людей втратимо ми. І тоді вже напевно переможемо.

Річард покликав офіцерів і почав віддавати накази. Битва поступово почала стихати.

— Пропустіть їх, — велів Річард. Він повернувся до фонтану і встав на бортик, чекаючи, поки командири Захисників пастви підведуть до нього своїх людей.

Д'харіанці встали навколо фонтану зі зброєю напоготові. По цьому живому коридору ішли Захисники пастви, з побоюванням, поглядаючи по сторонах. офіцер у червоному плащі, який очолював їх, зупинився перед Річардом.

— Ви приймете нашу капітуляцію? — Приречено промовив він.

— Це залежить від багатьох чинників. — Річард розвів руками. — Ви маєте намір говорити правду?

Офіцер глянув на своїх поранених людей.

— Так, Магістр Рал.

— Хто віддав наказ атакувати місто?

— Мрісвізи передали інструкції, а багато хто отримав наказ уві сні від Соноходця.

— Чи бажаєте ви звільнитися від його влади? — Воїни в яскраво-червоних плащах дружно закивали. І всі охоче погодилися розповісти все, що знають про плани Соноходця і Імперського Ордена.

Річард так втомився, що ледве стояв на ногах. Довелося для підтримки сил звернутися до лютої магії меча.

— Якщо ви хочете стати підданими Д'Хари, встаньте на коліна і присягну мені на вірність.

В згасаючому світлі дня під стогони поранених вцілілі Захисники пастви опустилися на коліна і виголосили слова клятви, підказані д'харіанцам, які також приєдналися до них.

Хор голосів вознісся над містом.

— Магістр Рал веде нас. Магістр Рал наставляє нас. Магістр Рал захищає нас. У сяйві слави твоєї — наша сила. У милосерді твоєму — наше спасіння. В мудрості твоїй — наше смирення. Все наше життя — служіння тобі. Все наше життя належить тобі.

Захисники зняли з себе червоні плащі і покидали їх в сніг. Потім їх відвели.

Келен повернулася до Річарда:

— Ти щойно змінив правила в цій війні, Річард. — Вона оглянула поле битви. — Скільки ж людей загинуло сьогодні!..

— Надто багато, — прошепотів Річард, дивлячись на беззбройних Захисників пастви, що йшли геть в оточенні людей, яких вони намагалися вбити. І подумав, чи не зійшов він з розуму.

— «В милосердя твоєму — наше спасіння», — процитувала Келен. — Можливо, малося на увазі саме це. — Вона ласкаво поклала руку йому на спину. — Я чомусь знаю, що ти робиш правильно.

По всій площі виблискували смарагдові очі. Настрій Річарда трохи покращився при вигляді знайомої посмішки Гратча. Стрибнувши вниз, він побіг до гара.

Як приємно знову опинитися в кошлатих обіймах! Річард засміявся зі сльозами на очах, коли могутні лапи відірвали його від землі.

— Я люблю тебе, Гратч! Я так тебе люблю!

— Гррратч люююб Раааач-ааарг! Підбігла Келен і теж отримала свою порцію обіймів.

— І я люблю тебе, Гратч! Ти врятував Річарду життя. Я у тебе в боргу!

Радісно закурликавшии, Гратч погладив її по голові. Річард спіймав муху.

— Гратч! У тебе з'явилися криваві мухи! Посмішка Гратча стала ще ширшою.

Гари використовували кривавих мух для вистежування здобичі, але у Гратча їх ніколи раніше не було. Річарду не хотілося бити його мух, але вони ставали все більш настирливими. Вони весь час жалили його в шию.

Гратч нахилився, вмочив лапу в кров мрісвіза і розтер її на своєму гладкому рожевому животі. Мухи слухняно накинулися на бенкет. Річард невимовно здивувався.

— Гратч, схоже, ти пережив чимало пригод! Це ти зібрав всіх цих гарів? — Гратч кивнув. Він був явно надзвичайно гордий собою. — І вони тебе слухаються?

Гратч з гідністю постукав себе в груди і, повернувшись до своїх одноплемінником, рикнув. Гари відповіли таким же дивним риком. Гратч посміхнувся, оголивши ікла.

— Гратч, а де Зедд?

Посмішка зникла. Величезний гар якось відразу злегка зіщулився і озирнувся на замок. Потім подивився на Річарда блискучими зеленими очима і з жалем похитав головою.

Річард здригнувся.

— Я розумію, — прошепотів він. — Але скажи, ти бачив його мертвим?

Гратч постукав себе в груди, здибив волосся на маківці, зображуючи Зедда, потім знову вказав на замок і прикрив лапами очі. Так він завжди позначав мрісвізів. Поступово, за допомогою знаків і навідних питань Річарду вдалося з'ясувати, що Гратч доставив Зедда в замок Чарівника, де на них напали мрісвізи, Гратч бачив Зедда нерухомо лежачого на землі, з голови старого чарівника текла кров, а потім Гратч так більше і не зміг його знайти. Тоді гар полетів шукати допомоги у одноплемінників. Йому довелося немало попрацювати, щоб відшукати інших гарів і зібрати їх усіх разом.

Річард знову міцно обняв друга. Гратч довго стискав його в обіймах, потім відсунувся і озирнувся в пошуках інших гарів.

Річард відчув клобок у горлі.

— Гратч, ти можеш залишитися?

Гратч вказав однією лапою на Річарда, інший — на Келен, потім склав їх разом. Постукавши себе в груди, він вказав стоячого позаду нього гара. Коли той підійшов і став поряд з Гратчем, Річард зрозумів, що це самка.

— Гратч, у тебе з'явилася кохана? Як у мене Келен?

Гратч розплився в усмішці і постукав себе в груди обома лапами.

— І ти хочеш жити з іншими гарами? — Гратч знехотя кивнув. Його усмішка злегка зів'яла. Річард змусив себе посміхнутися якомога сердечніше.

— По-моєму, це просто чудово, друже! Ти заслужив щастя жити зі своєю коханою і з новими друзями. Але ти все-таки прилітай до нас у гості. Ми будемо раді бачити тебе і твою подругу в будь-який час. Та й взагалі всіх вас! Вам тут завжди будуть раді.

Гратч знову почав усміхатися.

— Гратч, чи не міг би ти зробити для мене ще одну річ? Будь ласка. Це дуже важливо. Чи не міг би ти попросити їх більше не їсти людей? Ми не станемо полювати на гарів, а ви не будете їсти людей. Добре?

Гратч повернувся до своїх і заговорив дивною гортанною мовою. Вони забурчали у відповідь, і зав'язалася свого роду дискусія. Гарчання Гратча стало трохи голосніше, і він ударив себе в груди. Нарешті згода була досягнута. Гратч повернувся до Річарда і кивнув.

Келен знову обняла волохатого звіра.

— Будь обережний, Гратч, і прилітай до нас частіше. Я в тебе у вічному боргу.

І я люблю тебе. Ми обидва тебе любимо.

Наостанок Гратч ще раз обняв Річарда. Гари злетіли і розчинилися в нічному небі.

Річард стояв разом з Келен, оточений своїми охоронцями, своєю армією і тілами полеглих.

54

Річард прокинувся миттєво. Келен, згорнувшись калачиком, спала, притулившись до нього спиною. Рана в плечі, нанесена королевою мрісвізов, боліла жахливо. Армійський хірург перев'язав її, і Річард, абсолютно змучений, впав на ліжко, навіть не спромігшись зняти чоботи. Біль у стегні говорила про те, що Меч Істини він теж не зняв і зараз лежить на ньому.

Келен потягнулася, і Річард відчув прилив радості. Але тут же він згадав про тисячі загиблих. Загиблих з його вини. І радість пропала.

— Доброго ранку, Магістр Рал! — Пролунав зверху радісний голос Кари.

Насупившись, він буркнув вітання. Келен відкрила очі і моргнула від того, що сонячне проміння вже било в вікно.

— Це набагато зручніше робити без одягу, — помахала над ними рукою Кара.

Річард нахмурився ще сильніше.

— Що?.. — Голос його нагадував вороняче каркання.

Кара, здавалося, була здивована.

— О духи! — Вона вперлася руки в боки. — Я думала, що хоч це-то вам повинно бути відомо!

— Кара, що ти тут робиш?

— Вас хоче бачити Докас, але боїться зайти, так що довелося мені. Для такого здорованя він іноді на рідкість сором'язливий.

— Йому варто було б дати тобі урок-другий. — Річард сів і негайно скривився. — І що йому потрібно?

— Він знайшов труп.

Келен сіла і потерла очі.

— Ось це вже зовсім не дивно! — Кара посміхнулася, але швидко заховала посмішку, зауваживши, що Річард її побачив.

— Він знайшов труп на дні прірви біля підніжжя замку.

Річард скинув ноги з ліжка.

— Так що ж ти відразу не сказала?! Він вилетів в коридор, де чекав Докас.

Келен помчала за ним.

— Ти його знайшов? Ти знайшов труп старого?

— Ні, Магістр Рал. Труп належить жінці.

— Жінці?! Який ще жінці?!

— Ну, він не в дуже-то хорошому стані, адже минуло багато часу. Але я впізнав щербатий рот і рване покривало. Це та стара, Вальдор. Та сама, що продавала медові пряники.

Річард потер ниюче плече.

— Вальдор. Дивно… А дівчинка, як там її?..

— Холлі. Ніяких слідів. Більше ми нікого не знайшли, але зона пошуків не дуже велика, та й звірі могли… Одним словом, ми можемо нічого і не знайти.

Річард тільки кивнув, не знаходячи слів. У нього було таке відчуття, що його оточує пелена смерті.

— Скоро розпалять похоронні вогнища, — співчутливо промовила Кара. — Ви підете?

— Зрозуміло! — Він різко змінив інтонацію, відчувши на плечі заспокійливу долоню Кален. — Я зобов'язаний там бути. Вони загинули з моєї вини.

— Вони загинули з вини Захисників пастви! — Насупилася Кара. — І Імперського Ордену.

— Ми знаємо, Кара, — м'яко сказала Келен. — Ми прийдемо, як тільки я зміню пов'язку у нього на плечі і ми трохи відмиємося.

Похоронні вогнища горіли кілька діб. Загинуло двадцять сім тисяч чоловік. Річарду здавалося, ніби ці вогнища забирають з собою і його душу разом з душами полеглих. Він виголошував разом з усіма положені слова і стояв по ночах в почесній варті, поки все не закінчилося.

«Від вогнів цього багаття до світла. Спокійної подорожі в світ духів.»

З плечем у Річарда стало гірше, воно опухло, почервоніло і здорово боліло.

І настрій у нього був до пари.

Він бродив коридорами, зрідка поглядаючи у вікна, і майже ні з ким не розмовляв. Келен трималася поруч, намагаючись втішити його своєю присутністю, і не дошкуляла його розмовами, якщо він не починав розмову сам. Річард ніяк не міг викинути з пам'яті гори трупів. Його постійно переслідували слова пророцтва, в якому його називали «Несучий смерть».

В один прекрасний день, коли плече почало заживати, він сидів за столом, втупившись в нікуди. Раптово в кімнату увірвалося світло. Річард підняв очі.

Виявляється, увійшла Келен, а він навіть і не помітив… Вона відвела фіранки, впустивши в кімнату сонячні промені.

— Річард, ти починаєш мене турбувати.

— Знаю, але я ніяк не можу змусити себе це забути.

— Мантія владики завжди важка, Річард, але ти не повинен дозволити їй розчавити себе.

— Легко тобі говорити! Стільки людей загинули через мене!

Келен, сівши на край столу, підняла йому пальцем підборіддя.

— Ти справді так вважаєш, Річард? Чи тобі просто їх шкода?

— Келен, я був круглим дурнем. Я просто діяв. Якби я попрацював мізками, можливо, ці люди залишилися б живі.

— Ти діяв інстинктивно. Ти ж сам казав, що саме так працює чарівний дар. Іноді, у всякому разі.

— Але я…

— Давай зіграємо в гру «що, якщо…». Що, якби ти вчинив інакше, так, як ти зараз вважаєш було б правильно?

— Ну, тоді ці люди не загинули б.

— Невже? Ти граєш не по правилах гри «що, якщо…». Подумай як слід, Річард. Що, якби ти не послідував своєму інстинкту і не пішов до Сильфіди? Яким був би результат?

— Ну, давай подивимося… — Він погладив її по нозі. — Не знаю, але напевно все було б по-іншому.

— Так, по-іншому. Ти був би тут, коли б почалася атака. Ти почав би боротися з мрісвізами з самого ранку, а не в кінці дня. І тебе би вбили задовго до появи гарів, що прилетіли під вечір. Ти б загинув. І ці люди втратили б свого Магістра Рала.

Річард схилив голову набік.

— У твоїх словах є резон. — Він подумав. — І якщо б я не перемістився в Старий світ, Джеган захопив би Палац пророків. Він заволодів би пророцтвами. — Піднявшись, Річард підійшов до вікна, за яким радісно грав теплий весняний день. — І всі виявилися би беззахисними перед Соноходцем, якби я загинув.

— Ти дозволив почуттям заглушити голос розуму. Річард підійшов до неї, взяв її руки в свої і тільки зараз по-справжньому побачив, що вона буквально сяє.

— Третє Правило Чарівника: пристрасть править розумом. Коло попереджав, що воно дуже підступне. Я порушив його, вважаючи, що вже порушив третє правило раніше.

Келен обняла його.

— Ну, тепер тобі легше?

Поклавши руки їй на талію, він вперше за багато днів посміхнувся.

— Ти допомогла мені розібратися. Зедд часто так робив. Мабуть, мені варто і надалі розраховувати на твою допомогу.

Вона притулилася до нього всім тілом.

— Та вже, будь люб'язний!

Річард торкнувся губами її губ і вже зібрався було поцілувати, як в кімнату увійшли три Морд-Сіт. Келен притулилася щокою до щоки Річарда.

— Вони коли-небудь стукають?

— Рідко, — шепнув Річард. — Їм подобається дражнити мене. Це їх улюблена розвага. Ніколи їм не приїдається.

Кара встала перед ними, переводячи погляд з Річарда на Келен і знову на Річарда.

— Як і раніше в одязі, Магістр Рал?

— Ви троє сьогодні прекрасно виглядаєте!

— Ага, — кивнула Кара. — І у нас є справа.

— Яке ще справа?

— Коли у вас з'явиться трохи вільного часу, згадайте, будь ласка, що в Ейдіндріл прибули представники деяких країн Серединних Земель і просять аудієнції у Магістра Рала.

Бердіна потрясла щоденником Коло.

— А я б хотіла, щоб ви допомогли мені ось з цим. Те, що ми з нього почерпнули, нам уже стало в нагоді, і напевно залишилося ще більше корисного в тій частині, що ми ще не перевели. У нас з вами є ще робота.

— Переклад? — Зацікавилася Келен. — Я знаю багато мов. Що це?

— Древнед'харіанський щоденник мага, — відповіла Берліна, надкусив грушу, яку тримала в іншій руці. — Магістр Рал вже розбирається в ньому краще, ніж я.

— Правда? — Протягнула Келен. — Я вражена. Зараз мало хто володіє древнед'харіанською. Я чула, що ця мова дуже важка.

— Ми працюємо над перекладом разом з Магістром Ралом, — посміхнулася Берліна. — По ночах. — Річард кашлянув.

— Пішли роздавати аудієнції. — Він обхопив Келен за талію і потягнув до дверей.

— У Магістра Рала дуже великі руки, — змахнула грушею Бердіна. Тютелька в тютельку підходять до моїх грудей.

— Правда? — Келен блиснула зеленими очима.

— Ага, — кивнула Бердіна. — Одного разу він змусив нас усіх показати йому груди.

— Он як? Усіх вас?

Кара з Раїною незворушно стежили за розмовою, а Бердіна знову кивнула.

Річард прикрив обличчя рукою.

Бердіна відкусила ще шматочок груші.

— Але його великі руки найкраще підходять до моїх грудей.

Келен попрямувала до дверей.

— Ну, мої груди поменше твоїх, Бердіна. — Проходячи повз Раїну, вона уповільнила крок. — Я думаю, до них найкраще підійдуть руки Раїни. — І вийшла з кімнати.

Бердіна пирснула, виплюнувши огризок груші. Губи Раїни розсунулися в посмішці.

Кара від душі розреготалася і шльопнула по спині Річарда, який вже рушив до виходу.

— Вона мені подобається, Магістр Рал! Можете її собі залишити. — Річард трохи помовчав.

— Що ж, спасибі, Кара. Мені, напевно, здорово пощастило, що ви її схвалюєте.

— Це вже точно, — кивнула вона. Річард наздогнав Келен в кінці коридору.

— Як ти дізналася про Раїну з Бердіною? — Келен спантеличено глянула на нього:

— Хіба це не видно одразу, Річард? По їх очах? Ти ж напевно і сам помітив.

— Ну… — Річард озирнувся, щоб переконатися, що Морд-Сіт ще далеко. — Думаю, ти зрадієш, дізнавшись, що Кара сказала, що ти їй подобаєшся і мені дозволено залишити тебе собі.

Келен обняла його за талію.

— Вони мені теж подобаються. Сумніваюся, що ти знайдеш кращих охоронців.

— Це має втішити мене?

Посміхнувшись, вона поклала голову йому на плече.

— Ні, мене.

Річард вирішив за краще змінити тему:

— Гаразд, пішли з'ясуємо, що нам хочуть повідомити представники земель. Від цього залежить наше майбутнє, та й взагалі майбутнє.

Келен, одягнена в біле плаття сповідниці, мовчки сіла в своє крісло, крісло Матері-сповідниці, поруч з Річардом. Зверху на них дивилися Магда Сірусом, перша Мати-сповідниця, і Меріт, її чарівник.

У супроводі усміхненого генерала Болдуїна увійшли представник Ліфану Гартрам, представник Хергборга Теріо і посол Сандара Безанкур. Всі вони були здивовані і зраділи, побачивши поряд з Річардом Мати-сповідницю.

— Моя королева, Магістр Рал, — вклонився генерал Болдуїн.

— Добрий день, генерал Болдуїн! — Посміхнулася йому Келен.

— Панове, — промовив Річард, — сподіваюся, у ваших країнах все добре. Що ви вирішили?

Представник Ліфану посланник Гартрам пригладив сиву бороду.

— Після тривалих консультацій, слідуючи по шляху Галеї і Кельтона, ми прийшли до висновку, що наше майбутнє з вами, Магістр Рал. Ми всі привезли акти про капітуляцію. Беззастережною, як ви і хотіли. Ми бажаємо приєднатися до вас, стати частиною Д'Хари і жити під вашим пануванням.

— Хоча ми тут, щоб капітулювати, — заговорив посол Безанкур, — і приєднатися до Д'Хари, ми все ж продовжуємо сподіватися, що Мати-сповідниця схвалить наше рішення.

Келен довго дивилася на чоловіків, що стояли перед нею.

— В майбутньому, а не в минулому належить жити нам і нашим дітям. Те, що перша Мати-сповідниця і її чарівник зробили колись на благо свого народу, в той час було необхідно. І зараз я, Мати-сповідниця Серединних Земель, разом з моїм чарівником Річардом повинна подбати про добробут свого народу. Ми повинні зробити все для зміцнення нашої землі, але, так само як Магда Сірусом і Меріт, ми хочемо миру для всіх народів. Наша сила і мирне майбутнє залежать від Магістра Рала. Новий курс встановлений. Моє серце і мій народ слідують йому. Як Мати-сповідниця я є частиною цього союзу і вітаю ваше приєднання до нього.

Річард відчув, як вона непомітно стиснула на мить його руку.

— У нас як і раніше буде Мати-сповідниця, — сказав він. — Ми потребуємо її мудрості та керівництва, як потребували завжди.

Кілька днів по тому, ясним весняним ранком, Річард з Келен рука об руку йшли по вулицях міста, спостерігаючи за тим, як відновлюють постраждалаавшіе після битви будинку. Річарду раптом прийшла в голову одна думка. Він повернувся до Келен.

Сонечко пригрівало, і прохолодний вітерець приємно холодив шкіру.

— Знаєш, я зажадав капітуляції всіх Серединних Земель, але ж навіть не знаю, скільки їх і як вони називаються!

— Он як? Схоже, мені доведеться багато чому тебе навчити! — Відповіла Келен. Тобі доведеться постійно тримати мене поруч з собою.

Річард не зміг стримати посмішку.

— Ти потрібна мені. Тепер і завжди. — Він погладив її по щоці. — Повірити не можу, що ми нарешті разом! — Він подивився на свій ескорт, що складався з трьох жінок і двох чоловіків. — Коли б ми тільки могли залишитися наодинці!

— Це натяк, Магістр Рал? — Вигнула брову Кара.

— Ні, наказ.

— Вибачте, — знизала плечима Кара, — але ми ніяк не можемо йому підкоритися.

Ви потребуєте захисту. Чи знаєте ви, Мати-сповідниця, що нам іноді доводиться говорити йому, яку ногу переставити наступною?

Келен безпорадно зітхнула і подивилася на двох гігантів, які височіли позаду Кари.

— Докас, ти подбав про те, щоб на наші двері поставили засув?

— Так, Мати-сповідниця.

— Відмінно! — Посміхнулася Келен. Вона повернулась до Річарда, — Пішли додому. Я втомилася.

— Спочатку вам доведеться вийти за нього заміж, — заявила Кара. — Наказ Магістра Рала. Жодна жінка не може увійти в його кімнату, крім дружини.

— Я сказав «крім Келен», — Річард метнув на неї спопеляючого погляд, — а не дружини. Ніхто, крім Келен.

Кара глянула на ейдж, що висів у Келен на шиї. Це був ейдж Денни.

Річард віддав його їй в тому місці між світами, куди їх обох віднесла Денна. Він став свого роду талісманом, і жодна з Морд-Сіт не сказала ні слова з цього приводу, хоча, зрозуміло, всі вони помітили його відразу ж, як тільки вперше її побачили. Річард підозрював, що він означав для них так само багато, як і для нього з Келен.

Гордовитий погляд Кари повернувся до Річарда.

— Ви зобов'язали нас захищати Мати-сповідницю, Магістр Рал. Ми всього лише намагаємося захистити честь нашої сестри.

Келен посміхнулася, зауваживши, що Кара зуміла нарешті допекти Річарда, що Морд-Сіт вдавалося вкрай рідко. Річард подумки порахував до десяти, щоб заспокоїтися.

— І ви прекрасно з цим справляєтеся, але вам не варто так хвилюватися. Даю слово, що вона дуже скоро стане моєю дружиною.

Келен провела пальцем по його спині.

— Ми обіцяли Племені Тіни, що весілля відбудеться у них в селі і обряд проведе Птахолов, а я одягну сукню, зшиту для мене Везелен.

Ця обіцянка багато для мене значить. Ти не станеш заперечувати, якщо ми одружимося в Племені Тіни?

Не встиг Річард запевнити її, що для нього це теж дуже важливо, як їх оточила юрба дітвори. Хлопчаки тягнули його за руки, благаючи піти подивитися, як він обіцяв.

— Про що це вони? — Запитала Келен, радісно засміявшись.

— Джа-ла, — пояснив Річард. — Дайте-но мені поглянути на ваш м'яч, звернувся він до дітей.

Вони протягнули йому м'яч, і він показав його Келен. Вона взяла м'яч і уважно подивилася на вишиту на ньому велику букву «Р».

— Що це?

— Раніше в неї грали м'ячем, званим «брок», що був занадто важкий для дітей. Я звелів білошвейкам зшити нові м'ячі, легше, щоб усі діти могли грати, а не тільки найсильніші. Так що тепер гра вимагає швидше спритності, ніж грубої сили.

— А для чого ця «Р»?

— Я сказав їм, що кожен, хто буде грати новим м'ячем, отримає брок від палацу. «Р» означає «Рал», на підтвердження того, що це офіційний м'яч. Гра називалася джа-ла, але з тих пір як я змінив правила, вона називається джа-Лара.

— Ну, — заявила Келен, повернувши м'яч хлопчакам, — раз Магістр Рал обіцяв, а слово він своє тримає завжди…

— Так! — Вигукнув один з хлопчиків. — Він пообіцяв, що, якщо ми будемо грати офіційним м'ячем, він прийде подивитися на гру!

Річард глянув на хмари, що збиралися на небі.

— Здається, насувається гроза, але, сподіваюся, гру подивитися ми встигнемо.

Рука об руку, в оточенні зграйки дітлахів вони пішли по вулиці.

— Якби тільки Зедд був з нами, — похитав головою Річард.

— Ти думаєш, він загинув там, в замку? — Річард подивився на гори.

— Він завжди говорив, що якщо ти приймаєш можливість, то робиш її реальністю. Я вирішив, що до тих пір, поки хто-небудь не надасть мені доказів його загибелі, вважати його живим. Я в нього вірю. І вірю, що він живий і бродить десь, неабияк отруюючи комусь існування.

Заїжджий двір здавався досить симпатичним на відміну від попередніх, де їм довелося зупинятися і де люди занадто багато пили. А їх пристрасті танцювати до глибокої ночі він рішуче не розумів. Чомусь ці дві речі завжди нерозривно пов'язані одна з одною, як бджоли з квітами або мухи з гноєм.

Темрява і танці.

За кількома столиками сиділи люди і не поспішаючи їли. За одним з кутових столів грали в якусь гру четверо людей похилого віку. Попихкуючи трубками і потягуючи ель, вони щось захоплено обговорювали. Він вловив обривки фраз, в яких згадувався новий Магістр Рал.

— Ти мовчи, — попередила Енн. — Говорити буду я.

Чоловік і жінка за стійкою приязно усміхнулися ім. На щоках жінки з'явилися ямочки.

— Добрий вечір!

— Добрий вечір, — відповіла Енн. — Ми б хотіли зняти кімнату. Хлопчик-конюх сказав, що у вас є хороші кімнати.

— О так, мем! Для вас і вашого…

Енн відкрила було рота, але Зедд її випередив:

— Брата. Мене звуть Рубен. А це моя сестра, Елсі. Я Рубен Рибнік. — Він простягнув чоловікові руку. — Відомий читець по хмарах. Може, ви про мене чули?

Рубен Рибник, знаменитий читець по хмарах.

Жінка заворушила губами, як би підбираючи слова.

— Ну… Я… Ну… Так, здається, чула.

— Ось бачиш, Елсі? — Зедд поплескав Енн по спині. — Майже всі про мене чули. — Він сперся на стійку. — Елсі думає, що я багато про себе уявляю, але вона занадто довго прожила в селі серед тих нещасних, які чують голоси і розмовляють зі стінами.

Дві голови одночасно повернулись до Енн.

— Я там працювала, — зуміла витиснути Енн крізь зціплені зуби. — Працювала там, допомагаючи цим «нещасним», які були нашими гостями.

— Так-так, — кивнув Зедд. — І ти відмінно з цим справлялася, Елсі. До сих пір не розумію, як тільки вони тебе відпустили. — Він знову повернувся до господарів, що втратили дар мови. — Ну і раз вона залишилася без роботи, я вирішив взяти її з собою, щоб вона подивилася світ, побачила життя, розумієте?

— Так, — хором відповіли чоловік і жінка за стійкою.

— І до речі, нам би краще дві кімнати, — зауважив Зедд. — Одну для моєї сестри, іншу для мене. Вона хропе, — пояснив він. — А мені треба виспатися. Зедд тицьнув пальцем у стелю. — Читання хмар, самі розумієте, вимагає уваги.

— У нас чарівні кімнати, — відповіла жінка. На її щоках знову з'явилися ямочки. — Впевнена, ви прекрасно відпочинете.

Зедд застережливо підняв палець.

— Найкращі, смію нагадати. Елсі може собі це дозволити. Її дядько помер і заповів їй весь свій статок, а він був не з бідних.

Чоловік здивовано підняв брову.

— А хіба він і не ваш дядько теж?

— Мій? А, ну так, звичайно, але він мене не любив. Ми зі старим вічно сварилися. Він був великий дивак. Носив шкарпетки замість рукавиць в розпал літа. Зате Елсі була його улюбленицею.

— Кімнати! — Прогарчала Енн і, повернувшись, обдарувала чарівника нищівним поглядом. — Рубену потрібно виспатися. Він багато працює, читає хмари і встає дуже рано. Якщо він недосипає, кільце у нього на шиї чомусь розжарюється. Жінка вийшла з-за стійки:

— Ходімо. Я покажу вам кімнати.

— Чи не запах смаженої качки я відчуваю?

— О так! — Кивнула жінка і повернулася назад. — Це у нас сьогодні на вечерю. Смажена качка у власному соку з цибулею і пастернаком. Хочете?

Зедд глибоко вдихнув:

— Божественний аромат! Щоб приготувати качку як треба, потрібен талант, але я по запаху чую, що ви приготували її як належить. Ніяких сумнівів.

Жінка, спалахнувши, хихикнула.

— Мої смажені качки славляться по всій окрузі!

— Звучить спокусливо, — зауважила Енн. — Чи не будете ви так люб'язні принести її нам в кімнати?

— Звичайно! Із задоволенням!

— Взагалі, — заявив Зедд, — я ось що подумав. Ти йди, Елсі, я знаю, ти не любиш, коли інші дивляться, як ти їси. А я повечеряю тут, пані. І кухлик пива, якщо не заперечуєте.

Енн спопелила його поглядом. Він відчув, що нашийник нагрівся.

— Не затримуйся, Рубен. Нам завтра рано вставати.

Зедд махнув рукою:

— Ну що ти, дорога! Я тільки повечеряю, може, зіграю разок он з тими панами, а потім негайно піду спати. Зустрінемося вранці, світанок буде гарним і світлим, і поїдемо далі показувати тобі світ.

Від її погляду могло спалахнути вогнище.

— Тоді на добраніч, Рубен. — Зедд невинно посміхнувся:

— Не забудь заплатити цій милій жінці і додай трохи зверху за її розкішну смажену качку. — Зедд прибив Енн до місця важким поглядом. — І не забудь зробити запис у своєму дорожньому щоденнику.

— Щоденнику? — Насторожилася Енн.

— Так, твоєму маленькому зошиті. Я знаю, ти любиш описувати наші пригоди, але останнім часом щось часто стала пропускати дні. Мабуть, пора тобі знову цим зайнятися.

— Так, — тільки й змогла вимовити вона. — Цим я і займуся, Рубен.

Як тільки Енн пішла, не забувши обдарувати його застережливим поглядом, сидячі за столом чоловіки, які уважно прислухалися до розмови, запросили Зедда за свій стіл. Зедд, акуратно розправивши коричневий балахон, сів між ними.

— Читець хмар, говорите? — Запитав один.

— І найкращий, — підняв кістлявий палець Зедд. — Королівський читець хмар, ні більше ні менше.

По столах пробігло здивоване шепотіння. Чоловік поряд з ним вийняв з рота люльку.

— А для нас ви почитаєте по хмарах, майстер Рубен? Ми складемося і вам заплатимо. — Зедд підняв худу руку.

— Боюся, не зможу. — Він дочекався, поки змовкне розчарований гул. — Не зможу прийняти від вас гроші. Для мене буде великою честю сказати вам, що написано в хмарах, але я не візьму з вас ні одного мідяка.

Посмішки повернулися.

— Ви дуже щедрі, майстер Рубен. Щільний мужичок нахилився ближче:

— І про що ж зазвичай говорять хмари? В цей момент господиня поставила перед Зеддом миску зі смаженою качкою.

— Пиво я скоро подам, — сказала вона і заспішила на кухню.

— Хмари в основному говорять про прийдешні вітри змін, панове. Про небезпеки і можливості. Про блискучого нового Магістра Рала і про… Дайте-но мені спробувати цю апетитну качку, а потім я з радістю вам про все розповім.

— Валяй, Рубен! — Кинув один з чоловіків. Зедд, відкусивши шматок, театрально закотив очі і глибоко зітхнув. Чоловіки не зводили з нього очей.

— Дивне у тебе намисто.

Зедд, продовжуючи жувати, постукав по нашийнику.

— Таких більше не роблять. Чоловік з трубкою, примружившись, ткнув Мунд штуком в нашийник.

— Здається, на ньому немає застібки. Виглядає як цілісний. Як ти його знімаєш?

Зедд розстебнув нашийник і показав присутнім.

— Застібка є. Тонка робота, вірно? Збоку навіть не видно, настільки вона хитра. Робота великого умільця. Таких зараз немає.

— Я завжди це говорю, — буркнув чоловік з трубкою. — Хорошої роботи нині не зустрінеш;

— Та вже. — Зедд знову надів нашийник і застебнув його.

— Я нині бачив дивну хмару, — заявив круглощокий чоловік, що сидів навпроти. — Дуже незвичну. Схожу на змію. Вона навіть іноді звивалося.

— Вірю. — Зедд, нахилившись вперед, знизив голос.

Всі теж нахилилися до нього.

— А що це означає, Рубен? — Прошепотів один. Він подивився кожному в очі.

— Деякі називають це стежачою хмарою, прив'язаною до певної людини або чарівника. — Він із задоволеним виглядом вислухав здивовані ахання.

— А навіщо вона потрібна? — Запитав щільний чоловік. Очі його стали зовсім круглими. Зедд багатозначно подивився навкруги.

— Щоб вистежити людину і знати, куди вона прямує.

— А він що, не бачить цієї змієподібної хмари?

— Кажуть, тут є одна хитрість, — прошепотів Зедд. — Вона завжди вказує на ту людину, за якою стежить. — Свої пояснення чарівник супроводжував для наочності рухом вилки. — Тому він бачить лише маленьку точку, як кінець палиці. Але той, хто дивиться збоку, бачить всю тростину.

Чоловіки відкинулися на стільцях, обмірковуючи почуте, а Зедд взявся поглинати качку.

— А ти знаєш щось про ці вітри змін? — Запитав нарешті один з чоловіків — І про нового Магістра Рала?

— Я не був би королівським читцем хмар, якби не знав — Зедд підняв вилку. — Це дуже знаменна історія, якщо ви, панове, хочете її послухати.

Голови знову наблизилися.

— Вона почалася дуже давно, ще в ту, давню війну, — почав Зедд, — коли були створені ті, кого називали Соноходцями…

Content

Гудкайнд Террі Третє Правило Чарівника, або Захисники Пастви

Террі Гудкайнд ТРЕТЄ ПРАВИЛО ЧАРІВНИКА, або ЗАХИСНИКИ ПАСТВИ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54